Avem probleme în America.
Prea mulți doctori buni dau faliment.
Prea mulți obstetricieni și ginecologi nu mai pot să-și pună în practică
iubirea lor pentru femei, pe tot întinsul țării.
Nu am serviciu. Nu vreau să fac și mai multe datorii.
Nu le plătesc nici pe cele pe care le am deja.
El e Adam.
A avut un accident.
El e doar unul din cei 50 de milioane de americani
care nu au asigurare de sănătate.
Traducerea și adaptarea: CerealKiller Corectarea: veverița_bc @ www.titrări.ro
Dar acest film nu este despre Adam.
Ăsta era circularul. Se rotea așa...
El e Rick.
Țineam o bucată de lemn
și am prins-o de aici și a lovit într-un nod
și și-a tăiat vârfurile a două dintre degete.
și s-a întâmplat într-atât de repede.
Care a fost primul lui gând?
Nu am asigurare, cât mă va costa?
Va trebui să plătesc cu bani gheață pentru asta?
Două, trei mii de dolari, poate mai mult.
Și oare asta înseamnă că nu ne mai luăm mașina?
Nici Rick nu are asigurare.
Așa că spitalul i-a dat de ales.
Să îi reatașeze degetul mijlociu,
pentru 60.000 de dolari,
sau inelarul,
pentru 12.000.
E un sentiment îngrozitor
să trebuiască să pui un preț pe corpul tău.
Fiind un romantic incurabil,
Rick a ales inelarul,
pentru prețul de nimic de 12.000.
Vârful degetului sau mijlociu
zace acum într-o groapă de gunoi din Oregon.
Pot să fac trucul ăla pe care îl făcea tatăl meu,
prin care să-mi smulg degetul.
Dar filmul acesta nu este nici despre Rick.
Da, sunt aproape 50 de milioane de americani fără asigurare de sănătate.
Ei se roagă zi de zi să nu se îmbolnăvească,
fiindcă 18 mii dintre ei vor muri în acest an,
doar fiindcă nu sunt asigurați.
Dar acest film nu este despre ei.
Este despre voi, cei 250 de milioane,
care aveți asigurare de sănătate.
Aceia dintre voi care trăiesc
Visul American.
Azi, Larry și Donna Smith se mută.
Au pus tot ce au în aceste două mașini,
și vor pleca în Denver, Colorado,
la noua lor locuință...
... în magazia fiicei lor.
Asta chiar e casă, dulce casă.
- Uită-te numai la asta. - Le punem noi în ordine pe toate.
O vom face.
- Ce facem cu computerul? - Rămâne aici.
Aici zicea Heather că
s-ar putea să trebuiască să ne punem paturile supraetajate.
Acum înțeleg ce vroia să zică.
Nu așa trebuiau să stea lucrurile cu Larry și Donna.
Amândoi aveau slujbe bune.
Ea era editor de ziar.
Iar el era mecanic sindicalist.
Au crescut șase copii
care au mers cu toții la școli bune, precum Universitatea din Chicago.
Dar Larry a făcut un infarct...
și apoi încă unul...
și încă unul.
Apoi Donna a făcut cancer.
Și, deși aveau asigurare medicală,
plățile parțiale și plățile deductibile din valoarea asigurării i-au adus în situația
în care nu își mai pot permite să-și păstreze locuința.
Dacă cineva mi-ar fi spus, acum 10 ani,
că ni se va întâmpla așa ceva din cauza asigurărilor medicale,
i-aș fi spus că e... "Nu se poate așa ceva."
Nu în Statele Unite, nu am lăsa să se întâmple așa ceva unor oameni.
Dumnezeule...
- Ne vom da bătuți? - Nu.
E doar greu.
Au dat faliment.
Așa că s-au mutat la fiica lor.
Ne-am gândit la tot.
Am golit dulapul, așa că aveți loc.
Frumos, foarte frumos.
Chiar și fiul lor, Danny, a trecut pe la ei,
tocmai din partea cealaltă a orașului, pentru a le ura bun venit în Denver.
Ce facem în privința oamenilor asemeni vouă?
- Nu știu. Bună întrebare. - Serios.
Cine va plăti cei 9.000 de dolari, asta încerc eu să înțeleg.
Suma care e inclusă în asistență medicală.
Cum rămâne cu oameni asemeni lui Cathy și mie,
care trebuie să vină și să vă ajute să vă mutați, la fiecare cinci ani,
la fiecare doi ani, în fiecare an, fiindcă nu aveți suficienți bani
ca să rămâneți pe loc? - Asta tot zice și Russell.
Îmi pare rău, nu asta ne-am dorit să ni se întâmple în viață.
Și facem tot ce putem pentru a schimba situația.
Nu știi ce senzație oribilă e,
la cincizeci și ceva de ani,
să trebuiască să cer ajutorul
fiului meu de douăzeci și ceva de ani.
Va fi greu pentru patru, cinci, șase, șapte luni, va fi greu.
Acum am un sentiment covârșitor
că aducem aceste probleme cu noi, oriunde am merge.
Da.
Dar nu știu ce să fac în privința asta.
Din pură întâmplare, soțul fiicei lor, Paul,
pleca pentru o lucrare chiar în ziua când au sosit ei.
Trebuie să plecăm.
Paul e antreprenor.
Dar nu prea mai găsește de lucru în ultima vreme.
Așa că a găsit ceva în afara orașului.
Sunt sigur că vei avea un telefon la îndemână,
în mai toate zilele. - E-mail.
Ciudată situație, nu-i așa?
Poți să-mi spui unde merge tăticul tău?
În Irak.
Și de ce merge în Irak?
Pentru niște lucrări de instalație.
Asta fac primul lucru, dimineața.
Primul lucru pe care îl fac e să curăț aici.
La 79 de ani, Frank Cardeal ar trebui să se relaxeze undeva, pe o plajă.
Dar, deși e asigurat prin Medicare,
aceasta nu acoperă toate costurile medicamentelor
de care au nevoie el și soția sa.
Având în vedere faptul că sunt angajat aici,
medicamentele le primesc pe gratis. Și de aceea trebuie să continui să lucrez.
Până când voi muri.
Nu e nimic rău în asta.
Trebuie să fiu întotdeauna atent, fiindcă întotdeauna se varsă câte ceva.
Câteodată e un bidon de lapte.
Dacă e sos de tomate ai încurcat-o, durează o jumătate de oră să îl cureți.
Și mă uit pe fiecare raion, să mă asigur că totul e curat
și dacă văd ceva, îl iau de pe jos, fie că e hârtie sau gunoi.
Odată aveam cheile în mâini
și au ajuns acolo înăuntru.
Și a trebuit să mă cațăr înăuntru ca să le scot.
E o situație tristă.
Dacă există o Vârstă de Aur, eu n-o pot găsi.
Asta s-o știți de la mine.
A luat un calmant pentru durerea de șold.
Și nota de plată... E 213 dolari.
- Ce, pentru un calmant? - Nu l-am luat.
M-am lăsat păgubașa, am zis nu, va trebui să mă întorc mai târziu.
Ce e în el? Ce e în toate medicamentele astea noi
pe care ni le prescrie toată lumea?
De-aia spun,
cred că ai nevoie de jumătate din lucrurile pe care ți le spun ei.
Fiindcă eu niciodată nu am luat medicamente.
Și acum, că îmbătrânesc,
nu-mi place să iau nici măcar o aspirină.
Nu zic nu la puțin coniac, totuși.
Chiar nu știu cum de s-a întâmplat una ca asta
dar portbagajul a venit în față, în banchetă.
Laura Burnem a fost implicată într-o coliziune frontală la viteza de 72 km/h
în urma căreia și-a pierdut cunoștința.
Medicii au scos-o din mașină
și au pus-o în ambulanță, ducând-o la spital.
Am primit o notă de plată de la compania de asigurări,
prin care mi se spunea că nu vor plăti drumul cu ambulanța
fiindcă nu cerusem aprobarea în prealabil.
Nu știu exact când ar fi trebuit să-l aprob în prealabil, adică,
atunci când mi-am recăpătat cunoștința în mașină,
înainte să fiu pusă în ambulanță sau,
ar fi trebuit să-mi fi luat mobilul de pe stradă și
să sun cât eram în ambulanță
e absurd.
Am încercat să obțin o asigurare Healthnet, pentru Jason.
L-au refuzat din cauza înălțimii și greutății sale.
Jason are 1.82 m și 65 de kilograme.
Am încercat să obțin o asigurare medicală prin BlueCross BlueShield
și mi-au răspuns că masa mea corporală este prea mare.
Am 1.5 metri și 75 de kilograme.
Întotdeauna am crezut că
firmele de asigurări de sănătate încearcă să ne ajute.
Așa că mă postat un mesaj pe internet,
întrebându-i pe oameni dacă au trecut prin experiențe asemănătoare
având probleme cu companiile de asigurări.
În numai 24 de ore primisem peste 3.700 de răspunsuri
și, până la sfârșitul săptămânii,
peste 25.000 de oameni mi-au trimis
poveștile lor de groază din domeniul asigurărilor medicale.
Unii dintre ei au decis să nu mai aștepte până îi contactez eu.
Ca Dough Noe, care a decis să își rezolve singur problema,
fără permisiunea mea.
Fiica lui, Annette, avea 9 luni când au descoperit că începea să surzească.
Compania lui de asigurări medicale, CIGNA,
a spus că vor plăti pentru un implant doar în una dintre urechile ei.
Potrivit scrisorii pe care au trimis-o,
e un lucru experimental ca ea să audă cu ambele urechi.
Dacă un implant cohlear este bun pentru o ureche,
atunci n-are nicio noimă să nu fie bun și pentru a doua ureche.
Mai ales când un copil abia începe să învețe să vorbească,
el trebuie să învețe din ambele părți ale capului.
Atunci s-a apucat să le scrie celor de la CIGNA o scrisoare.
Asta e către CIGNA. "Cunoscutul cineast
Michael Moore tocmai adună materiale
pentru viitorul său film.
I-am trimis informații privind
lipsa de interes a CIGNA față de clienții săi.
A mai apărut vreodată directorul vostru într-un film?"
La scurt timp după aceasta,
a primit pe robot un mesaj de la sediul CIGNA.
Marți, 8:54 am.
Bună ziua, domnule Noe, sunt Edward, de la CIGNA Healthcare.
V-am sunat în legătură cu Annette.
Avem niște vești bune pentru dumneavoastră.
Am primit raportul specialistului.
S-a decis revocarea refuzului inițial.
Specialistul a aprobat cererea pentru cel de-al doilea...
implant cohlear.
Vă mulțumesc.
Evident, a funcționat,
fiindcă Annette va primi al doilea implant în iulie.
Dragă Mike, lucrez în domeniu...
Lucrez pentru o organizație de întreținere a sănătății publice.
Am început să primesc sute de scrisori de alt tip,
de la oameni care lucrează în domeniul sănătății publice.
Dă-mi voie să spun, urăsc companiile de sănătate publică.
Văzuseră de toate.
- Și se săturaseră. - ... un sistem corupt.
Companiile de asigurări medicale sunt jalnice, absolut jalnice.
Ca Becky Melky, de exemplu,
a cărei slujba era să îi țină pe bolnavi departe de
una dintre cele mai mari companii de asigurări medicale din America.
Lucrez într-un call center și lumea ne sună
și ne cer informații despre asigurări.
Sunt anumite afecțiuni pre-existente
la nivelul întregii branșe a asigurărilor, care nu sunt acoperite de polițe, diabet,
afecțiuni la inimă, anumite forme de cancer.
Și dacă ai astfel de afecțiuni,
aproape categoric nu vei primi o asigurare de sănătate.
Cât de lungă e lista afecțiunilor care te fac neeligibil?
E o listă foarte lungă.
O listă lungă.
Ai putea înconjura toată casa asta cu ea.
DACĂ AVEȚI ACESTE BOLI
NU PUTEȚI PRIMI ASIGURARE
Câteodată știi în avans că li se va refuza cererea
la sfârșitul procesării și e așa...
Odată, a venit un cuplu
și erau așa de fericiți să primească...
Erai atât de fericiți că urmau să...
I-am trecut prin toate etapele procesării cererii.
Și soțul întârzia la serviciu.
Și soția i-a spus, nu-ți face griji, scumpule, va fi bine, fiindcă...
... acum avem asigurare medicală.
Și uitându-mă la cererile lor,
mi-am putut da seama că li se vor refuza,
datorită problemelor medicale pe care le aveau.
Și erau așa de fericiți...
Mă gândeam, Dumnezeule, vor primi acel telefon în câteva săptămâni,
prin care li se va spune că nu sunt eligibili pentru o asigurare.
Și m-am simțit atât de rău fiindcă
știam și nu puteam să le spun nimic.
M-am simțit ca naiba.
Și de-aia sunt atât de afurisită cu oamenii, la telefon,
fiindcă nu vreau să ajung să-i cunosc, nu vreau...
Nu vreau să știu nimic despre viețile lor, vreau doar...
să vin, să plec și să termin cu asta, fiindcă nu...
nu mai pot suporta stresul...
În ciuda faptului că Becky e afurisită la telefon,
un sfert de miliard de americani
reușesc totuși să obțină asigurare medicală.
Sunați, gratuit.
Haideți să-i cunoaștem pe câțiva dintre acești fericiți clienți asigurați,
asemeni Mariei, care are Blue Shield,
și Dianei, care are Horizon Blue Cross.
Laura are asigurare prin BCS,
și Amy este asigurată complet de Megalife.
Și e un lucru bun că sunt cu toții asigurați complet.
Am fost diagnosticată cu cancer.
Tumoare pe creier.
Cancer la sân.
Tumoare pe lobul temporal drept.
Fiindcă erau asigurate,
au fost tratate cu multă deferență de către doctori.
A cerut
să fiu consultată de un neurolog.
Urma să o extirpe.
Operația era programată pentru 9 decembrie.
Așteptam prima doză de chimioterapie.
Și-au primit tratamentul.
Dar nu înainte să se războiască cu companiile lor de asigurări.
Compania la care am asigurare
mi-a refuzat toate tratamentele intravenoase.
Și tot ceea ce trebuia să primesc era intravenos.
Aceasta era o afecțiune preexistentă.
Nu e necesar din punct de vedere medical.
Nu considerăm că pune în pericol viața.
Diane a murit din cauza tumorii ei care nu-i punea în pericol viața.
Cancerul Laurei i s-a răspândit în tot corpul.
Cancerul lui Amy i s-a răspândit în creier
și a ucis-o câțiva ani mai târziu.
În timp ce era în vacanță în Japonia,
Maria s-a îmbolnăvit
și a primit ecografia pe care Blue Shield din California
refuzaseră să i-o aprobe.
Doctorii din Japonia i-au spus că are o tumoare pe creier.
Blue Shield îi spusese în repetate rânduri că nu are nicio tumoare.
Atunci ea a spus...
Ei bine, sunt destul de sigură că am un avocat.
13 martie 2003.
Permiteți-mi să vă prezint proba nr. 1.
Vă rog descrieți-mi ce este aceasta.
Este un refuz de trimitere
la un consult oftalmologic.
Aceasta este semnătura dumneavoastră de pe document?
Permiteți-mi să vă prezint proba nr. 2.
Acesta este un refuz
de a aproba o cerere de examinare a creierului cu RMN.
- Este aceasta semnătura dumneavoastră? - Da.
Permiteți-mi să vă prezint proba nr. 3.
Vă rog să citiți acest document.
Acesta este un refuz de trimitere
la neurochirurg.
Îmi puteți explica cum ați ajuns să semnați
această scrisoare de refuz?
Aceasta este o semnătură standard care se pune pe toate scrisorile de refuz.
E aceasta semnătura dumneavoastră sau e o ștampilă?
Este o ștampilă.
Ați văzut vreodată
o scrisoare de refuz
înainte să va fi fost ștampilat numele pe ea?
Nu, dar scrisorile de refuz sunt
practic identice sub acest aspect.
Scrisorile de refuz care se trimit...
- Răspunsul este nu. - Nu.
În regulă.
Însăși definiția unui director medical bun
este a cuiva care poate să scutească compania de o groază de bani.
Doctorul Linda Pino a fost consilier medical pentru Humana.
Și-a părăsit postul fiindcă nu-i plăcea felul lor
de a face afaceri.
Începi să analizezi un caz sau o problemă anume
și începi să caut modalități de a refuza, a limita sau pentru a scuti niște bani.
Adică, ăsta e obiectivul nostru. Așa că te uiți la limbajul care zice
că sunt excluderi și zici:
"Grozav, uite un refuz tehnic.
Nu trebuie să apelez la niciun fel de subterfugiu.
Pot pur și simplu să refuz.
Doctorul cu cele mai multe cereri refuzate
- urma chiar să primească un bonus. - Serios?
Ăsta era sistemul lor.
Orice plată către un deținător de poliță este denumită ca pierdere medicală.
Aceasta este terminologia pe care o folosesc cei din acest domeniu.
Adică, atunci când nu cheltuiești bani pe cineva,
le refuzi îngrijirea medicală,
sau iei o decizie
care aduce bani pe care să nu trebuiască să îi cheltui,
se cheamă că ai scutit compania de niște bani.
Aceasta este Tarsha Harris.
Blue Cross nu i-a refuzat tratamentul,
și chiar i-a aprobat operația.
Dar, apoi, au descoperit că
în trecutul îndepărtat,
ea avusese
candidoză.
Este ceva frecvent. Atât bărbații, cât și femeile
pot lua candidoză.
Așa că mi s-a prescris o cremă pentru candidoză
și aceasta a dispărut.
Mai târziu, și-a depus cererea pentru asigurare medicală
și acela este momentul când ar trebui să divulgi ce afecțiuni serioase ai avut.
Candidoza a fost independentă de asta și n-a fost o afecțiune serioasă.
Nu putea face nimic altceva.
Ei nu s-au uitat decât în momentul când trebuiau să cheltuiască niște bani.
Dacă voiau să verifice înainte
și să afle de candidoza,
ar fi putut să se uite în fișele ei medicale sau să vorbească cu doctorul ei.
Din cauza candidozei nedeclarate,
Blue Cross i-a anulat asigurarea Tarshei Harris.
Credea că toate acestea trecuseră.
Dar Blue Cross se răzgândește
și le spune doctorilor
"Noi ne luăm banii înapoi, luați-vă banii de la Tarsha."
Ideea de bază este
că a fost o infecție cu candidă. Atâta tot.
Încă mai am resentimente,
fiindcă acum nu mai am încredere în companiile de asigurări.
Mi se pare că întotdeauna vor încerca să scape cumva.
Oare ce s-a întâmplat cu ajutorarea bolnavilor?
Nu le înrăutățesc situația.
Aceste e Lee Inerm.
Dacă nu reușeau să scape de tine în procesul aprobării cererii,
sau să-ți refuze îngrijirea de care doctorul spunea că ai nevoie,
și cumva ajungeau să-ți plătească operația,
atunci îl trimiteau pe Lee,
recuperatorul lor.
Treaba lui e să recupereze banii companiei
prin orice mijloc posibil.
Tot ce trebuie el să facă
e să găsească o singură greșeală pe cererea ta
sau o afecțiune preexistentă
pe care n-ai știut că o aveai.
Vom aborda toată treaba ca pe un caz de crimă.
Și mă refer aici la întreaga mea echipă
a cărei sarcina este să îți analizeze
antecedentele medicale pe ultimii cinci ani,
căutând orice ar putea indică faptul că
ai ascuns ceva, ai denaturat ceva,
așa încât să poată anula polița,
sau să crească într-atât de mult ratele lunare, încât să nu le poți plăti.
Și dacă n-am găsit nimic pe care să nu-l fi dezvăluit pe cerere
tot poți să primești un refuz pe bază de motive preexistente.
Fiindcă nici măcar nu e nevoie să fi cerut tratament medical pentru ce aveai.
În unele state, e legal să ai ceea ce se numește
"Afecțiune Preexistentă a Persoanelor Prudente"
și asta-i o mare prostie, știu,
dar ceea ce înseamnă asta e că, dacă, înainte să intre în vigoare asigurarea,
ai avut orice simptom care să determine o persoană prudentă
să ceară îngrijire medicală,
atunci afecțiunea al cărei simptom a fost acel simptom
este exclusă.
Știu!
E absolut labirintic, nu-i așa? Dar așa merg lucrurile.
Ar trebui să fie cinstiți și juști,
dar, la o companie de asigurări, nu contează decât banii!
Așadar, nu e neintenționat,
nu e o greșeală,
nu e o scăpare,
nu cazi printr-o fisură accidentală în sistem,
cineva a făcut acea fisură și te împinge în ea.
Și scopul este maximizarea profiturilor.
Privind înapoi, nu știu să fi omorât pe cineva.
Le-am pricinuit mult rău oamenilor?
Da.
Categoric, da.
N-am mai lucrat pentru companiile de asigurări de foarte mult timp
și nu cred că asta mă ajută
să-mi răscumpăr implicarea în toată această ticăloșie.
Dar mă bucur că am plecat.
Julie Pierce se chinuia să obțină ajutor
pentru soțul ei, Tracy,
care avea cancer la rinichi.
Julie lucrează la secția de terapie intensivă a centrului medical Saint Joseph,
în Kansas City, Missouri,
fapt ce i-a conferit familiei sale asigurare medicală.
În fiecare lună, doctorii aveau câte un medicament nou pe care doreau să-l încerce.
Asigurarea mea refuza acest lucru.
O scrisoare de refuz putea să spună că nu e o necesitate medicală,
o altă putea să spună că medicamentul nu e pentru acest tip de cancer
și au refuzat tratamentele.
Apoi, am descoperit transplantul de măduvă osoasă.
Se dovedise că oprește cancerul,
uneori chiar îl elimină cu totul.
Doctorii lui Tracy au spus că acest tratament a fost încercat cu succes
pe mulți alți pacienți.
Dacă vreunul din frații lui Tracy se dovedea a fi un donator compatibil,
ne promiteau tratamente cu măduvă osoasă
care să stopeze cancerul lui Tracy.
Două săptămâni mai târziu,
mă sună asistenta de la spital, care îmi spune
că au venit rezultatele și că fratele mai mic al lui Tracy
este perfect compatibil că donator.
Am fost extaziați.
Cred că de mult timp
nu l-am mai văzut așa de fericit.
Așadar, am depus cererea
iar ei ne-au refuzat-o.
Au spus că e un lucru experimental.
Am aflat apoi că exista un consiliu de administrație
al planului nostru de sănătate
care lucra chiar la spitalul meu.
Și acest consiliu este organul decizional suprem,
hotărând ce se aprobă și ce nu se aprobă.
Julie, soțul ei și fiul lor, Tracy Junior,
au cerut o întâlnire cu consiliul de administrație,
oamenii care aveau puterea să le aprobe cererea.
Ei i-au spus lui Julie
că îi înțeleg situația.
Le-am spus, "înțelegerea voastră nu mă va ajuta cu nimic
când îl voi îngropa, anul viitor".
Și le-am spus, le-am spus că dacă aș fi fost...
Bruce Van Cleef era directorul nostru, le-am spus:
"Pun pariu că dacă aș fi soția lui Bruce Van Cleefe
mi s-ar aproba cererea."
"Nu, nu e nimic de felul ăsta!"
Și le-am spus, poate dacă soțul meu ar fi alb...
Și m-am ridicat și am plecat din încăpere.
Când mă ajuns acasă,
l-am găsit în baie, sus,
am bătut la ușă și l-am întrebat ce face acolo.
"Nimic." Și am deschis ușa,
fiindcă de obicei îmi spunea "Ce crezi că fac?"
Stătea acolo și plângea.
Și a zis: "De ce eu?"
"Sunt un om bun."
Și i-am spus: Nu renunțăm la luptă.
Suntem puternici.
Și mi-a spus:
"Văd acum că voi muri.
Și pot lăsa orice pe lumea asta,
dar nu vreau să vă las pe tine și pe Tracy."
Doctorul mi-a spus că va muri în trei săptămâni.
Pe 13 ianuarie, când era ziua mea,
s-a dus la culcare
și a murit cinci zile mai târziu, aici, acasă.
A fost cel mai bun prieten al meu,
a fost sufletul meu pereche,
a fost tatăl fiului meu.
Trebuia să îmbătrânim împreună.
Mi-au luat tot ceea ce conta.
Vreau să știu de ce, de ce soțul meu?
De ce nu i s-a dat șansa să trăiască?
Se predică toate aceste viziuni și valori,
că ne pasă de cei bolnavi, de cei muribunzi, de săraci,
că avem o politică de sănătate
care nu lasă pe nimeni de izbeliște.
Pe el l-ați lăsat de izbeliște! Nici măcar nu i-ați dat o șansă!
De parcă era un nimic.
Și vreau să îl aibă pe conștiință.
Și nu cred că se întâmplă asta!
Nu cred că i-a marcat câtuși de puțin.
Exista o persoană în domeniul asigurărilor de sănătate
care avea conștiință.
Doctorul Linda Pino,
fost consilier medical la Humana.
Numele meu este Linda Pino.
Am venit azi aici pentru a face o mărturisire publică.
În primăvara anului 1997,
în calitate de medic,
i-am refuzat unui om o operație necesară
care i-ar fi salvat viața și, astfel, i-am cauzat moartea.
Nimeni nu m-a tras la răspundere pentru aceasta
fiindcă, de fapt, prin ceea ce am făcut,
am scutit companiei o jumătate de milion de dolari.
Mai mult, acest fapt
mi-a întărit reputația de director medical capabil
și mi-a asigurat avansarea continuă în domeniul asistenței medicale.
Am avansat de la un salariu de câteva sute de dolari pe săptămână,
pe post de consilier medical,
la un venit cu șase cifre, ca director.
În aceste poziții am avut o singură sarcină,
aceea de a-mi folosi expertiza medicală
pentru a aduce foloase financiare companiei la care lucram.
Și mi s-a spus în repetate rânduri că nu refuzam tratamentul,
ci că, pur și simplu, refuzam plata.
Știu cum strategiile manageriale duc la mutilarea sau moartea pacienților.
De aceea, sunt aici pentru a vă spune
părțile abjecte ale strategiilor manageriale.
Mă bântuie miile de hârtii
pe care am scris acel cuvânt mortal: respins.
Vă mulțumesc.
Cum am ajuns în situația
în care doctori și companii de asigurări medicale
să fie responsabile pentru moartea pacienților?
Cine a inventat acest sistem?
Cum au început toate acestea?
Unde și-au avut începutul organizațiile de întreținere a sănătății?
Datorită minunilor benzilor magnetice,
acum știm.
17 februarie 1971. 5:23 pm
Am reușit să reducem problemele vicepreședintelui în acest domeniu
la o singură chestiune și anume, dacă să includem sau nu
aceste "organizații de întreținere a sănătății",
asemeni acelei Permanente a lui Edgar Kaiser.
Să vă întreb un lucru...
Știți că nu-mi prea surâd blestematele astea de programe de sănătate.
Acesta este un program cu capital privat.
Ei bine, asta îmi surâde.
Edgar Kaiser ține Permanente pentru profit.
Și motivul pentru care o poate face...
Kaiser a venit și mi-a vorbit despre treaba asta.
Și am explorat problema în profunzime.
Toate stimulentele sunt de partea unei asistențe medicale reduse,
căci, cu cât îi ajută mai puțin, cu atât fac bani mai mulți.
Bine.
Și stimulentele vin unde trebuie.
Nu e rău.
A doua zi, 18 februarie 1971.
Voi propune astăzi o nouă strategie medicală națională.
Scopul acestui program este unul simplu:
Vreau ca America să aibă cea mai bună asistență medicală din lume
și vreau ca fiecare american
să poată beneficia de acea asistență atunci când are nevoie de ea.
Planul gândit de Nixon și Edgar Kaiser a dat roade.
În anii care au urmat, pacienții au primit tot mai puțină îngrijire medicală.
Tot mai multe internări la spitalele locale
și tratamente tot mai slabe calitativ.
Stau aici de aproape 18 ore, de la 7 dimineața.
Ceea ce la prima vedere poate părea
înghesuit și neplăcut, poate fi și periculos.
În timp ce companiile de asistență medicală se îmbogățeau,
sistemul a fost înfrânt.
37 de milioane de americani nu au asigurare
împotriva unor boli grave.
Perdanții sunt cei săraci,
care acum amână asistența medicală de care au imediată nevoie
până când e deja prea târziu.
Asta a continuat ani de-a rândul,
până când în oraș a venit acest om,
aducând-o cu el și pe domnița sa.
Îndrăzneață.
Inteligentă.
Sexy.
Unii bărbați nu i-au putut face față.
Astăzi vă anunț formarea
comitetului prezidențial privind reforma în sănătate,
prezidat de Prima Doamnă, Hillary Rodham Clinton.
Hillary Rodham Clinton a decis să facă din asistența medicală pentru toți
prioritatea ei nr. 1.
Acoperire universală acum!
Nu va conta unde lucrezi, dacă lucrezi,
sau dacă ai o afecțiune preexistentă.
Asistență medicală de care să nu puteți fi privați niciodată.
Unii republicani s-au plâns de faptul că
doamna Clinton beneficiază de tratament preferențial,
fiind soția Președintelui.
Ceea ce a făcut Președintele Clinton este destul de riscant,
să o pună pe soția sa în fruntea
unui program de o asemenea anvergură.
Deși nu împărtășesc entuziasmul doamnei Clinton
pentru organizarea de audieri privind
un sistem de asistență medicală coordonat de către stat,
mă alătur intenției sale de a face dezbaterile pe această temă
din procesul legislativ cât mai interesante cu putință.
Sunt sigur că veți face asta, domnule Armey.
- Vom face tot ce ne stă în putință. - Dumneavoastră și dr. Kevorkian, cred.
Mi s-a vorbit despre șarmul și inteligența dumneavoastră
și dați-mi voie să vă spun.
Relatările privind șarmul dumneavoastră sunt exagerate,
în schimb inteligența v-a fost subestimată.
Vă mulțumesc, vă mulțumesc foarte mult.
I-a exasperat pe cei de la Washington.
Chiar vreți ca guvernul federal să aibă controlul asupra asistenței medicale?
Nu vă veți alege doctorii pe care îi vreți.
- Mai puțină implicare... - Mai mult control guvernamental.
Mai mult control guvernamental...
Mai puțin control pentru tine și familia ta.
Când mama ta se va îmbolnăvi,
s-ar putea să trebuiască să vorbească cu un birocrat, nu cu un doctor.
E o mizerie de nedescris și se va înrăutăți și mai mult.
Nu acest mare plan birocratic, socialist, pe care îl au!
- Preluare socialistă... - Medicină socialistă.
Un gigantic experiment social.
Uuu, medicină socialistă.
Nimic nu ne-a speriat mai mult ca un asemenea gând.
Și principalii răspânditori de panică împotriva medicinei socialiste
au fost dintotdeauna bunii doctori
ai Academiei Medicale Americane.
Asta ar băga guvernul direct în spitalul vostru,
definind serviciile medicale,
stabilind standarde,
creând comitete,
cerând rapoarte,
hotărând cine intră și cine nu.
Fiindcă, în definitiv, guvernul trebuie să trateze
egal și cinstit pe toată lumea, nu-i așa?
Duceți-ne până la capăt,
către un nou sistem de asistență medicală pentru toată lumea.
Da, asistență medicală pentru toată lumea.
AMA nu-și dorea așa ceva.
Și, ca să se facă și mai bine auziți,
au organizat sute de întâlniri, peste tot prin țară,
unde și-au invitat vecinii
să vină și să asculte o înregistrare,
făcută de un actor binecunoscut,
privitoare la relele medicinei socialiste.
Mă numesc Ronald Reagan.
Una dintre metodele tradiționale
de a impune cetățenilor noștri statismul sau socialismul
a fost prin intermediul sănătății.
Doctorii încep să își piardă libertatea.
E ca atunci când spui o minciună și apoi încă una și tot așa.
Un doctor se decide că vrea să profeseze într-un oraș.
Și guvernul trebuie să îi spună: "Nu poți locui în orașul ăla,
au deja destui doctori, trebuie să te duci în altă parte."
Cu toții putem vedea ce se întâmplă,
odată ce ai stabilit un precedent,
anume că guvernul poate să hotărască
locul de muncă și metodele de lucru ale cuiva,
și după aceasta vor veni alte programe federale,
care vor invada fiecare zonă a libertăților pe care le-am cunoscut în această țară.
Până când, într-o bună zi, ne vom trezi
în socialism.
Casa Albă a declarat azi că e timpul să își tempereze declarațiile,
reacționând astfel la arderea unei efigii a lui Hillary Rodham Clinton.
Timpurile poate se schimbaseră
însă tacticile de descurajare rămăseseră aceleași.
Companiile de asistență medicală cheltuiseră peste 100 de milioane de dolari
pentru a înfrânge planul de asistență medicală propus de Hillary,
și au reușit.
Vreau să vi-l prezint
pe Președinte, fiindcă adoră
rolul de ou de Paște.
În următorii 7 ani, la Casa Albă,
nu i s-a mai dat voie să aducă subiectul în discuție.
Are cineva de-aici mai mult de doi ani?
Au trecut 15 ani
și America tot nu are un plan universal de sănătate.
Statele Unite au alunecat pe locul 37 în lume ca asistență medicală,
cu puțin în fața Sloveniei.
Dar asta e de înțeles,
fiindcă Congresul era ocupat cu alte treburi.
Domnule Președinte, astăzi vreau să le prezint felicitările mele
celor de la Just Born Incorporated,
căci celebrează ce-a de-a cincizecea aniversare
a unuia dintre cele mai cunoscute și mai iubite produse ale lor
și preferatul fiicei mele, Marshmallow Peeps.
Și așa, domeniul asistenței medicale a intrat,
nesupravegheat, în secolul XXI.
Humana și-a dublat profitul în ultimul sfert al anului
și i-au crescut și estimările de profit pentru anul viitor.
United Health și-a triplat prețul acțiunilor.
Făcând profituri obscene,
... câștiguri peste așteptări, unul dintre ele...
Asta înseamnă mulți acționari foarte bogați.
Oare sunt dispuși să împartă ceva din acea bogăție?
Făcând miliardari din directorii lor
și ocolind legea când voiau.
Dar cea mai mare realizare a lor
a fost cumpărarea Congresului Statelor Unite.
Acesta este Washington la lucru.
Lobby-ul a devenit atât de deșănțat încât banii se colectează...
Cu de patru ori mai mulți lobby-iști
decât sunt membri ai Congresului,
au reușit chiar și să cumpere vechi dușmani.
Pentru tăcerea ei, Hillary a fost răsplătită
devenind al doilea beneficiar ca mărime în Senat
a contribuțiilor din domeniul asistenței medicale.
Am dat întregul sistem de asistență medicală
pe mâna companiilor de asigurări.
Și au control total.
Mă rog, nu chiar total.
Și companiilor farmaceutice le place să-și cumpere membrii ai Congresului.
Uitați cât costă ca să-i cumpere pe acești domni.
Și pe această doamnă.
Pe tipul ăsta.
Și pe ăsta.
Și pe el.
Doamnelor și domnilor, Președintele Statelor Unite.
Și cecul cel mai gras a rămas la urmă.
De ce dau atâția bani?
Voiau să se aprobe un proiect de lege.
Un proiect prin care persoanele în vârstă
să primească ajutor cu rețetele de medicamente.
Să nu fie nicio urmă de îndoială.
Republicanii își iubesc mamele și tații și bunicii
la fel de mult ca oricine de pe Colina Capitoliului.
Și vom avea grijă de ei în această țară.
Bineînțeles, în fapt a fost un proiect prin care
peste 800 de miliarde din dolarii plătiți de noi
să fie dați pe mâna companiilor farmaceutice și de asistență medicală
lăsând companiile farmaceutice
să factureze cât vor ele de mult,
și transformând companiile de asigurări medicale
în intermediari.
Toată lumea urma să-și primească partea.
Omul pe care l-au numit pentru această treabă
a fost congressman-ul Billy Tauzin.
El era omul potrivit pentru această treabă,
fiindcă avea o armă secretă.
Nimeni în această clădire nu-și iubește mama
mai mult decât îmi iubesc eu mama.
V-aș contrazice aici, domnule.
Nimeni în această... adunare
nu își iubește mama mai puțin ca oricare altul dintre noi.
O iubesc pe acea femeie.
Credeți cumva că vă iubiți mama și tatăl
mai mult decât ni-i iubim noi pe-ai noștri?
Credeți că republicanii și democrații
vă vor vota? Chiar credeți asta, domnule Stark?
Dumnezeu să vă binecuvânteze.
Cu toții își iubeau mamele.
Atâta doar că nu le iubeau și pe ale noastre la fel de mult.
Este o onoare și o bucurie pentru mine să semnez
aceasta istoric act legislativ,
Legea Medicare de Modernizare și Îmbunătățire a Medicamentelor Prescrise
din 2003.
Ce nu ne-au spus
a fost faptul că persoanele în vârstă
ar putea ajunge să plătească mai mult decât până acum
pentru acele rețete.
Peste două treimi din pensionari
urmau să plătească în continuare mai mult de 2000 de dolari pe an.
Și, când s-a terminat totul,
14 asistenți de congresman, care lucraseră la acest proiect legislativ,
au demisionat din funcțiile lor la Capitoliu
și au plecat să lucreze în domeniul asistenței medicale.
Așa cum a făcut și un congresman.
Billy Tauzin a părăsit Congresul,
devenind Președinte al Consiliului de Administrație la Pharma,
companie de lobby pentru industria farmaceutică,
pentru un salariu de 2 milioane de dolari pe an.
A fost o zi tare fericită în Washington.
Mulți americani au știut
că nu vor vedea niciodată asistență medicală universală,
și de-aceea unii dintre ei
au decis să caute ajutor în altă parte.
Conducem peste fluviul Detroit.
Acolo este Centrul Renascentist,
puteți vedea Centrul Renascentist, sediul General Motors,
centrul Detroit-ului, panorama.
Ai parte de o priveliște foarte frumoasă când treci peste pod.
Ea este Adrian Campbell,
mamă singură,
care, la vârsta de 22 de ani,
a fost diagnosticată cu cancer.
Am fost diagnosticată cu cancer cervical iar
compania de asigurări mi-a refuzat tratamentul.
Mi-au spus "Nu plătim, fiindcă ai 22 de ani și nu ai...
Nu ar trebui să ai cancer cervical.
Ești prea tânără."
Cu datorii, dar scăpată de cancer,
Adrian se săturase de sistemul de sănătate din America.
Avea un plan nou.
Am totul pregătit încă dinainte să ajung la graniță.
Am pregătit pașaportul, mi-am pregătit și banii...
Cei 3 dolari și 25 de cenți ca să trec dincolo.
Le am toate aici pe bord, gata să le folosesc.
Laura, fă liniște.
- Cetățenie? - Americană.
- Unde locuiți? - În Michigan.
- Aia nu e pornită, nu? - Nu.
Poate că locuiește în Michigan,
dar la doar 10 cvartale de graniță,
Adrian devine canadiană.
De cât timp locuiți aici?
- Trei luni? - De vreo două.
Încă nu am depus cererea pentru cardul de asistență medicală.
- Încă îl am pe al meu. - Durează 10 minute.
E în regulă, nu mă deranjează.
Bine, mulțumesc.
La clinică, le-am dat adresa lui Kyle
și când mă vor întreba care e relația mea
Am spus că e... concubinul meu.
Nu-mi place să mint și nu-mi plac mincinoșii.
Astea sunt mici minciuni nevinovate, dar sunt...
Știți, economisesc niște bani.
Aici nu trebuie să vii cu un cec după tine când vii la spital.
Ne este asigurat.
Ceva de care nu mai trebuie să-ți faci grijă,
pentru care nu trebuie să te lupți să-l obții.
Fără stres.
Cheamă poliția.
Prezența echipei noastre de filmat
le-a trezit suspiciuni celor de la clinică.
Și nu prea vreau să fiu văzută acum.
Așa că am altă idee.
Mă duc la cealaltă clinică.
Mai e una... mai în jos pe stradă.
Am trecut pe lângă ea mai devreme.
Poliția a venit acolo?
Uite.
Da, ceea ce face Adrian este ilegal.
Dar noi suntem americani.
Intrăm și în alte țări atunci când trebuie să o facem.
E complicat, dar e permis.
E destul de frustrant că nu... adică...
M-am însurat și asta ar rezolva totul.
Ar fi acoperită automat.
Americanii se căsătoresc cu canadieni pentru asigurare.
Suntem folosiți.
Pare o idee bună.
Să vedem dacă funcționează.
Începem ceva... o nouă modă.
În Canada, toată lumea beneficiază de asistență medical gratuită. Funcționează?
Păi, nu, din păcate, nu funcționează.
Așteptam cu lunile să primim un tratament
pe care aici îl obțin într-o săptămână sau în câteva zile.
În Canada ar trebui să aștepți 9 sau 10 luni
pentru o operație de bypass.
Mulți canadieni cred
că sistemul medical însuși
este cel care e cu adevărat bolnav.
Le plătesc mai puțin doctorilor.
Un chirurg nu poate face decât un anumit număr de operații în fiecare an,
cu un număr limitat de noi echipamente scumpe.
E mai ușor pentru câinele său pisica ta să facă o ecografie aici în America.
Mori de cancer, așteptând chimoterapia,
fiindcă toată Ottawa are un singur aparat de chimioterapie.
Și dacă credeți că medicina socialistă este o idee bună,
întrebați un canadian.
Așa că m-am gândit, pe cine mai potrivit să întreb,
dacă nu pe rudele mele canadiene:
Bob și Estelle.
Dar n-au vrut să treacă granița în SUA.
Au vrut să merg eu să îi întâlnesc la Sears, în Canada.
Ce faceți aici?
Ne cumpărăm o asigurare, fiindcă venim în State.
Venim în State să te vedem pe tine.
Da, păi, știți, asta-i chiar dincolo de râu.
N-ați veni nici măcar să ne vedeți pe noi, în Michigan,
pentru câteva ore, fără asigurarea asta?
Nu, n-am veni.
Suntem foarte hotărâți în privința asta,
n-am face-o.
Dacă ne dă cineva un pumn,
dacă ceva, dacă se întâmplă ceva de genul ăsta...
Nu vreți să fiți prinși în sistemul medical american.
Da. Așa-i.
Nu avem nimic cu americanii,
sau cu America, sau orice altceva de genul ăsta.
Suntem oameni simpli și cumsecade.
Da, păi, nu chiar foarte simpli, dar...
cu siguranță foarte cumsecade.
Am decis să explorez și mai mult vederile lor anti-americane,
la o masă cu specific canadian.
Avem un prieten care a mers în Hawaii.
Și s-a lovit la cap cât a fost acolo.
Și, până să se înzdrăvenească suficient cât să vină acasă,
deja i se adunase o notă de plată de 600.000 de dolari.
Așa că ce canadian din clasa de mijloc
poate plăti o asemenea sumă?
Îmi pare rău că trebuie să vă faceți griji pentru așa ceva.
Nu vă criticăm țara, doar
vă arătăm că nu ne permitem
să stăm fără asigurare.
- Nici măcar o zi? - Nici măcar o zi.
Ca să-și argumenteze și mai bine punctul de vedere,
m-au trimis la un club local de golf,
pentru a vorbi cu Larry Godfrey,
care a suferit un accident la golf când era în vacanță în Florida.
Am auzit un zgomot și
am simțit o durere și tendonul s-a rupt
de pe osul ăsta, care ține bicepsul.
Și bicepsul s-a eliberat, ca un elastic
și a ajuns până aici, pe piept.
Mușchiul ți-a urcat în sus pe braț și a ajuns până pe piept?
A ajuns până aici.
Ca orice jucător de golf care se respectă, Larry și-a terminat runda
și abia apoi a mers la un doctor.
Atunci i s-au dat veștile proaste.
N-am fost foarte îngrijorat,
fiindcă eram asigurat și în afara țării,
dar când mi-a spus că e 23 sau 24 de mii de dolari, atunci...
24 de mii?
De dolari, da.
Așadar, dacă ai sta în Statele Unite, te-ar fi costat 24.000 de dolari?
Da, 24.000 de dolari.
În schimb, ai plecat înapoi în Canada.
- Canada ți-a plătit toate cheltuielile... - Totul.
A plătit și pentru operație...
- ... și pe tine te-a costat... - Nu m-a costat nimic.
- Zero. - Zero.
Mă întreb, de ce aștepți de la concetățenii tăi canadieni,
care nu au problema ta,
de ce ar trebui ei, prin banii pe care îi dau ca taxe și impozite,
să plătească pentru o problemă pe care o ai tu.
Fiindcă și noi am face la fel pentru ei.
Așa a fost dintotdeauna și așa sperăm să fie pentru totdeauna.
Da, dar dacă ai avea de plătit numai pentru problema ta.
Și să nu plătești și pentru problemele celorlalți, să ai grijă doar de tine.
Sunt o mulțime de oameni
care nu au mijloacele pentru așa ceva.
Și cineva trebuie să aibă grijă și de ei.
Ești cumva membru al Partidului Socialist de aici sau...
Partidul Ecologist?
Nu, eu... De fapt, sunt membru al Partidului Conservator.
E ăsta un lucru rău?
Păi, e doar puțin deconcertant.
Păi,
n-ar trebui să fie. Cred că,
în ceea ce privește problemele medicale
n-ar conta în Canada partidul
la care ești afiliat.
Asta dacă ești afiliat la vreunul.
Dar, pentru noi, uitându-ne peste fluviu, către Canada,
de ce crezi că noi nu credem la fel?
- Noi unde greșim pe problema asta? - Păi, cred
că cei ce dețin puterea
nu ne împărtășesc părerea
cum că asistența medicală ar trebui să fie universală.
Adică, nici canadienii nu credeau, până când
ne-am întâlnit cu un tip pe nume Tommy Douglas,
care, în mare măsură,
a schimbat concepțiile tuturor.
- Un singur om? - Un singur om, da.
- Un singur om a făcut asta. - Ar putea oare să ne viziteze și pe noi?
A murit, din păcate, de fapt, era...
Este considerat drept figura cea mai proeminentă
în istoria Canadei.
Îl respectăm atât de mult...
- Adică din întreaga voastră istorie? - Din întreaga noastră istorie.
Mai mult ca pe primul vostru Prim Ministru?
Categoric, da.
Mai mult chiar și decât pe Wayne Gretzky.
- Nu se poate. - Categoric.
Mai mult decât pe Celine Dion?
O cântăreață grozavă, mai mult decât Celine Dion.
- Mai mult decât pe Rocky și Bullwinkle? - Poate...
Și când lama a pătruns, a tăiat mănușa pe care o purtam
și a tăiat prin întregul grup de degete,
detașându-le complet.
Și mi-am dat seama că am nevoie urgentă de ajutor.
Evident, reatașarea de degete, mâini sau membre amputate
este unul dintre cele mai dramatice lucruri pe care le putem face.
Dacă e vorba de cinci degete, atunci vorbim de o operație de 24 de ore.
O operație de o asemenea amploare a necesitat patru chirurgi,
pe lângă toate asistentele și doi anesteziști.
Când vine cineva în situația lui Brad,
nu avem de ce să stăm să ne gândim dacă își permite sau nu o asemenea operație.
Avea nevoie de foarte mult ajutor,
iar noi am putut să ne concentrăm pe găsirea
celei mai bune modalități de a-l ajuta.
Am întâlnit un american care își tăiase vârfurile a două degete cu un circular
La spital i-au spus că un deget îl va costa în jur de 60.000 de dolari
și celălalt 12.000 de dolari.
A trebuit să aleagă ce deget își permitea.
Îndoaie doar degetul ăla.
N-am spus nimănui niciodată că
nu îi putem reatașa un deget fiindcă sistemul nu ne permite.
Mă bucur foarte mult că lucrez în cadrul unui sistem
care îmi dă libertatea de a-i îngriji pe oameni,
fără a trebui să fac o asemenea alegere.
Se pare că nimic din ce ni s-a spus despre sistemul canadian nu e adevărat.
Poate că am fost în partea greșită a orașului.
Așa că am mers în capătul celălalt al orașului,
la o aglomerată sală de așteptare de spital.
Cât a trebuit să așteptați aici până să primiți ajutor?
- 20 de minute. - 45 de minute.
M-au primit imediat.
Puteți vedea cât de aglomerat este.
Fac o treabă uimitoare.
A trebuit să ceri permisiunea cuiva pentru a veni la spitalul acesta?
- Nu. - Nu.
Mergem oriunde vrem.
Nu trebuie să vă fie aprobat în prealabil?
- De către compania de asigurări? - Doamne ferește, nu!
- Vă puteți alege singură doctorii? - Da. Sigur că da.
- Ce plăți deductibile aveți? - Niciuna.
Nu cred să avem vreuna.
Nu știu. Nu cred că sunt, din câte știu eu.
- Cât vă va costa? - Nimic.
Știm că în America oamenii plătesc pentru serviciile medicale,
dar noi, aici, nu înțelegem conceptul ăsta, fiindcă nu avem de-a face cu așa ceva.
Avem de-a face cu Parkinson, atacuri cerebrale, atacuri de cord.
Suntem foarte, foarte norocoși.
Ne mai plângem. Oamenii se plâng tot timpul de câte ceva, nu?
- Da. Doar sunteți canadieni. - Dar, per ansamblu,
e un sistem cu adevărat fabulos,
fiindcă are grijă și de cei mai bogați dintre noi și de cei mai săraci dintre noi.
Se pare că ei trăiesc cu trei ani mai mult ca noi.
Asta nu pare greu de crezut, atunci când cunoști americani asemeni lui Eric.
Eric Trimbeau, din Olympia, Washington, a făcut economii toată viața,
pentru a putea vizita faimoasa trecere Abbey Road, din Londra.
Dar pentru Eric n-a fost suficient să treacă strada
așa cum au făcut-o The Beatles,
A vrut să o facă în felul său special.
Iată-l pe Eric, pe punctul de a trece Abbey Road în mâini.
Mai încearcă o dată.
Nu, mi-am scrântit umărul
- Te doare? - Da.
E un spital mai în jos pe stradă.
Spitalul britanic nu i-a luat niciun ban lui Eric pentru perioada petrecută acolo.
Și doar 10 dolari pentru toate medicamentele pe care i le-au administrat.
O să mă fac bine.
M-am hotărât să merg în Marea Britanie
ca să aflu cum e posibil ca o ședere în spital să fie gratuită
și ca medicamentele să coste numai 10 dolari.
Dacă vin cu o rețetă pentru 30 de pastile, cât mă costă?
6.65 lire sterline. Acesta e tariful standard.
- 6.65 Lire? Adică, aproximativ 10 dolari? - Da.
Și dacă mi-ar trebui 60 de pastile? Cât m-ar costa?
Același preț.
120 de pastile?
Tot 6.65.
- Nu contează numărul pastilelor? - Nu.
Și dacă vreau un medicament pentru HIV sau cancer?
E tot 6.65 lire sterline.
Dacă au sub 16 ani sau peste 60 de ani, sunt scutiți automat.
Deci numai un adult apt de muncă,
care câștigă suficienți bani, plătește cele 6.65 lire.
- Ceilalți primesc medicamentele gratuit. - Așa e.
- Nu se dă niciun ban aici? - Nu, nimic.
- Nu văd să dați vreun ban. - Am peste 60 de ani.
- Nu plătim. - Și casa de marcat de ce o mai țineți?
Mă întrebam,
unde țineți pâinea, laptele, dulciurile aici?
Nu găsesc detergentul, sau...
Nu am fost pregătit atâția ani ca să vând detergenți, așa că... nu.
După aceea, m-am dus la un spital de stat,
operat de Serviciul Național de Sănătate.
Nasc în șapte săptămâni și primesc șase luni de concediu plătit.
Și după aceea pot să-mi mai iau 6 luni de concediu fără plată.
Așa că practic stau acasă un an.
De unde vin eu, așa ceva e un lux.
Nu e așa în State?
Nu e la fel?
Cât plătești pentru șederea aici?
Nu plătește nimeni.
Întrebă cum plătește lumea.
Și i-am spus că nu se plătește. Pleci, pur și simplu.
- Este asigurare națională. Nu e nicio... - Da.
... factură la sfârșitul zilei.
Chiar și cu asigurare, tot trebuie să fie o factură de plătit pe undeva.
- Unde găsesc departamentul de plăți? - Nu prea există așa ceva.
Da, nu se facturează nimic.
Cât v-au cerut pentru bebeluș?
Poftim?
Trebuie să plătești înainte să pleci de-aici, nu?
- Nu. Totul e pe... - E Serviciul Național pentru Sănătate.
Nu e ca-n America.
Poate că o să am mai multă baftă în acea parte a spitalului
unde lucrurile ajung să fie foarte scumpe.
Tipul ăsta și-a rupt glezna.
Cât îl va costa?
Poftim?
Vizita la urgență.
Când se înzdrăvenește, va avea de plătit
o factură imensă, nu?
SNS, totul e gratuit.
Eu întreb de prețurile din spital și dumneavoastră râdeți de mine.
Fiindcă nimeni nu întreabă așa ceva
la urgență, de-aia.
Începeam să iau de bun faptul că totul e gratuit.
Apoi am descoperit asta: - CASIERIE-
Deci aici vin oamenii
ca să-și plătească șederea în spital?
Nu, acesta este un spital SNS, nu trebuie să plătești nimic.
Te duci pur și simplu acasă?
Atunci de ce mai scrie "casierie" pe ușă, dacă nu încasați nimic de la oameni?
Avem doar un bătrân care stă în spatele tejghelei
și da oamenilor bani, dacă au cheltuit ceva cu transportul.
Acelora fără mijloace financiare
li se rambursează cheltuielile cu transportul.
Vă mulțumesc.
Așadar, în spitalele britanice,
în loc să intre intre bani pe fereastra casieriei,
ies bani.
Criteriul după care ți se face externarea
nu este plata serviciilor medicale,
ci dacă ești suficient de sănătos pentru a pleca și dacă mergi într-un loc sigur.
Evident, oamenii își râdeau de mine.
Aveam nevoie de un american sadea
care să înțeleagă ce se petrece aici.
Am venit prima oară la Londra în 1992.
Și am rămas aici,
unde am și avut trei copii.
Pe toți trei i-am avut în spitale ale SNS,
care este Serviciul Național de Sănătate.
Serviciul Național de Sănătate al Marii Britanii.
Asemeni multor americani, am presupus
că medicina naționalizată presupunea
tratamente de cea mai joasă calitate, că numai așa poate fi,
că va fi murdar și oribil și că va fi ca în URSS.
Adică, cam așa...
E groaznic, așa am crezut.
Așa am crezut și eu.
După ce faci un bebeluș, te întorci înapoi la muncă în lanurile de grâu!
Și apoi mi-am dat seama că acasă în America
am naționalizat o mulțime de lucruri.
Îmi place destul de mult să avem o secție de poliție...
o brigadă de pompieri...
biblioteca și...
Am ajuns astfel să mă întreb:
De ce nu avem mai multe din lucrurile astea gratis,
lucruri din categoria social,
cum ar fi sistemul de sănătate.
De când ideea asta că fiecare cetățean al Marii Britanii
ar trebui să aibă dreptul la asistență medicală?
Păi, dacă privești înapoi, totul a început odată cu democrația.,
înainte de a avea dreptul de vot.
Toată puterea era concentrată în mâinile oamenilor bogați.
Dacă aveai bani, puteai primi asistență medicală, educație,
te puteai îngriji la bătrânețe, iar democrația nu a făcut decât,
să le dea celor săraci dreptul la vot.
Mutând puterea din piață
în secția de poliție. Din...
portofel pe buletinul de vot.
Iar ceea ce au spus oamenii era destul de simplu.
Ei au spus, "În anii '30, aveam șomaj."
"Dar forța de muncă era complet angrenată în timpul războiului."
"Dacă am putut atinge angajarea tuturor șomerilor omorând germani,"
"de ce n-am putea face același lucru construind spitale,"
"construind școli, recrutând asistente medicale, recrutând profesori?"
Dacă găsești resurse pentru a ucide,
poți găsi și fonduri pentru a ajuta oamenii.
Exact.
Asta a pus punctul pe "i"
foarte direct.
- Ce an era? - Era 1948.
"Noul sistem de asistență medicală intră în vigoare pe 5 iulie."
"Ce este? Cum poți beneficia de el?"
"Îți va furniza toate serviciile de asistență medicală, dentară și îngrijiri."
"Toi, săraci sau bogați, bărbați, femei sau"
"copii pot folosi orice element al sistemului."
"Nu există nici un fel de taxe cu excepția unor elemente speciale."
"Nu există condiții pentru a fi calificat să deții asigurare,"
"dar nu este o acțiune caritabilă."
"Plătiți pentru servicii în principal fiind contribuabili"
"și nu veți mai avea grija banilor în perioada în care sunteți bolnav."
Acum... cumva, acea... acele câteva cuvinte rezumă totul.
Am fost uimit
când a spus că totul a început în 1948.
Britanicii tocmai scăpaseră dintr-o experiență devastatoare
prin care au trecut în al doilea război mondial.
Țara era distrusă,
și foarte aproape de faliment.
Nu mai aveau nimic.
Într-o perioadă de opt luni
peste 42.000 de civili și-au pierdut viața.
Dar prin ce am trecut noi pe parcursul a două ore pe 9/11 septembrie,
ei au trăit în aproape fiecare zi.
Vă amintiți ce am simțit noi după 9/11?
Toți, străduindu-ne să trecem peste împreună?
Presupun că la fel au simțit și ei.
Și prima cale prin care urmau să înceapă strădania împreună,
era să ofere asistență medicală gratuită
tuturor.
Chiar și Doamna Thatcher a spus,
"sistemul național de sănătate este în siguranță în mâinile noastre".
Este... la fel de lipsit de controversă cum este dreptul de vot pentru femei.
Nimeni nu ar putea să vină și să spună acum
de ce femeile nu ar trebui să aibă drept de vot
fiindcă oamenii nu ar accepta asta și nu în Marea Britanie.
Nu ar accepta
deteriorarea sau distrugerea sistemului național de sănătate.
Dacă Thatcher sau Blair ar fi spus
"Voi demonta Sistemul Național de Sănătate..."
Atunci s-ar iscă o revoluție, cu siguranță.
Un raport
întocmit de Asociația Americană legat de sănătatea persoanelor între 55 și 64 de ani
afirmă că britanicii sunt mult mai sănătoși decât americanii.
În cazul fiecărei boli analizate,
americanii suferă de ea în număr mai mare decât britanicii.
cancer, boli cardiace, hipertensiune, atacuri cerebrale, boli pulmonare,
toate se înregistrează la un număr mult mai mare de persoane în cazul americanilor.
Chiar și cei mai săraci locuitori ai Angliei,
ținând cont de factorii de mediu din țară,
care le influențează în mod negativ sănătatea, se pot aștepta
să trăiască mai mult decât cei mai bogați locuitori ai Americii.
Mă întrebam totuși, cum stau lucrurile în cazul doctorilor aici în Marea Britanie?
Trebuie să trăim sub acest fel de control impus de stat.
Sunteți medic de familie?
Da, presupun că le puteți spune "MG" sau Medici Generaliști aici.
Bun, deci aveți un fel de cabinet de familie?
Da, e un cabinet SNS. Avem nouă doctori în acest cabinet.
- Sunteți plătiți de către guvern? - Guvernul ne plătește, da.
- Așadar, lucrați pentru guvern. - Da.
- Doctor plătit de guvern? - Categoric.
Vine un pacient la dumneavoastră. Până să îl puteți trata,
trebuie să sunați compania de asigurări a guvernului,
înainte să îl puteți ajuta?
Nu, eu nu am de-a face cu banii în mod regulat.
Ați fost nevoit vreodată să refuzați pe cineva
care era bolnav și avea nevoie de ajutor?
- Nu, niciodată. - Ați auzit de cineva
care să fi fost dat afară din spital fiindcă nu a putut plăti tratamentul?
Nu, niciodată. Și nu aș vrea să lucrez într-un asemenea sistem.
Așadar, lucrând pentru guvern,
probabil că sunteți nevoit să folosiți mijloacele de transport în comun.
Nu. Am o mașină pe care o folosesc și cu care vin la serviciu.
O rablă?
Locuiți într-un cartier rău famat, sau...
Locuiesc într-o zonă grozavă a orașului, îi spune Greenwich.
E o casă frumoasă.
E o casă pe trei niveluri.
Câte alte familii mai locuiesc în acea casă?
Sunt patru dormitoare,
pentru soția și fiul meu. Suntem doar noi trei.
Cât ați plătit pentru asta?
- 550.000 de lire. Da, cam așa. - Deci un milion de dolari.
Sunteți un doctor plătit de guvern,
într-un plan național de asistență și asigurări medicale
... și locuiești într-o casă de un milion de dolari.
Da.
Probabil că prietenii mei cred că ne descurcăm chiar bine.
Serios? Cât câștigați?
Eu câștig aproximativ 85.000, inclusiv pensia.
- 85.000? - 85.000 de lire sterline anual.
Și asta include și pensia pe care mi-o vor plăti.
Probabil că se câștigă în jur de 100.000 de lire în cabinetul nostru.
100.000 de lire? Adică aproape 200.000 de dolari.
Da, categoric.
Banii pe care îi câștigăm, îi câștigăm pentru ceea ce facem.
Cu cât îngrijim pacienții mai bine, cu atât câștigăm mai mult.
Cum adică?
E un sistem nou
și, în acest sistem,
dacă majoritatea pacienților tăi au tensiunea scăzută,
sau dacă i-ai convins pe majoritatea pacienților tăi să se lase de fumat,
sau i-ai convins pe pacienții tăi
să își facă verificări, dacă nu se simt bine,
sau dacă au colesterol scăzut, ești plătit mai bine.
Anul ăsta, dacă îți convingi mai mulți dintre pacienți să se lase de fumat,
- ... o să câștigi mai mult? - Categoric.
- Vei câștiga mai mulți bani? - Da, absolut.
Așadar, doctorii din America nu ar trebui să se teamă
de asistența medicală universală.
Nu. Cred că dacă vrei să ai
case de 2 sau 3 milioane de dolari și 4 sau 5 mașini frumoase
și 6 sau 7 televizoare,
atunci, da, ar trebui să practici medicina undeva unde să poți câștiga toate astea.
Dar eu cred că trăim confortabil aici și Londra este un oraș scump,
dar eu cred că trăim foarte confortabil.
Și vă descurcați cu casa de un milion de dolari, cu Audi-ul
și cu televizorul cu ecran plat?
Da, ne descurcăm și așa.
Cred că democrația este lucrul cel mai revoluționar din lume.
Mult mai revoluționar decât ideile socialiste sau orice alte idei.
Dar, dacă ai puterea,
o folosești pentru a întruni nevoile comunității tale.
Și ideea asta de alegere, pe care o trâmbițează tot timpul capitalismul,
"trebuie să poți să alegi".
Alegerea depinde de libertatea de a alege.
Și dacă ești prins în datorii, nu ai libertatea de a alege.
S-ar părea că sistemului îi priește
dacă persoanele care muncesc sunt limitate în opțiuni și au datorii?
Da, fiindcă persoanele cu datorii
își pierd speranța și oamenii fără speranță nu votează.
Ei spun întotdeauna că toată lumea ar trebui să voteze.
Dar cred că dacă oamenii săraci
din Marea Britanie sau din Statele Unite
ar vota cu persoane care să le reprezinte interesele,
s-ar petrece o adevărată revoluție democratică.
Și ei nu vor una ca asta.
Așa că îi țin pe oameni pesimiști și fără speranță.
Cred că sunt două modalități în care îi pot controla pe oameni:
prima ar fi să-i sperii și a doua să-i demoralizezi.
O națiune educată, sănătoasă și încrezătoare e mai greu de guvernat.
Și cred că există un element
în gândirea unor oameni. Nu vrem
ca oamenii să fie educați, sănătoși și încrezători,
fiindcă nu i-am mai putea controla.
Primii 1% din populația lumii controlează 80% din bogățiile lumii.
E incredibil faptul că oamenii permit așa ceva,
dar ei sunt săraci, sunt demoralizați, sunt înspăimântați.
Și, așadar, ei cred:
"Poate cel mai sigur lucru de făcut ar fi
să ascultăm de ordine și să sperăm că va fi mai bine."
Și, încă de când ne naștem, sperăm la mai bine.
Avem cea mai proastă rată a mortalității infantile din întreaga lume occidentală.
Un copil născut în El Salvador are o șansă mai bună de supraviețuire
ca un copil născut în Detroit.
Dar lucrurile se îmbunătățesc când mergi la școală.
Săli de clasa cu câte 40 de elevi. Școli fără laboratoare.
Nu-i de mirare că majoritatea tinerilor noștri adulți
nu pot găsi Marea Britanie pe hartă.
Dar e în regulă, mai e întotdeauna facultatea.
Până când absolvim facultatea, avem atâtea probleme,
suntem datori vânduți până să fi avut măcar prima slujbă.
Am datorii de cam... să spunem cam 35.000 de dolari.
Asta e pentru cei trei ani de colegiu.
În acest fel, vei fi genul de angajat pe care îl caută.
Unul care are nevoie de slujba asta.
3.904, 3.905...
Ce angajator n-ar vrea să angajeze pe cineva care e dator mii de dolari?
Nu fac probleme.
Pe lângă faptul că trebuie să-ți plătești datoriile din timpul colegiului,
îți trebuie o slujbă cu asigurare medicală.
Ar fi oribil să pierzi o asemenea slujbă, nu?
Poți întotdeauna să demisionezi, să știi.
Nu-i nicio lege care să te oblige să lucrezi aici.
Și dacă acea slujbă nu e de ajuns
pentru a achita toate facturile, nu-ți face griji!
Poți să mai iei o slujbă,
și încă una,
și încă una.
Am trei servicii și simt că contribui cu ceva.
- Ai trei servicii? - Trei servicii, da.
Unic de american, nu-i așa?
E fantastic faptul că faceți așa ceva.
Mai dormiți?
Și dacă nu dormiți suficient, luați produse farmaceutice.
Ești obosit tot timpul. Poate că te simți trist, fără speranță.
Dacă îți faci griji excesiv...
Ai putea să suferi de tulburare nervoasă generalizată.
Ar putea fi sindromul atenției deficitare la adulți.
- Adresează-te medicului. - Întreabă medicul.
Întreabă-ți medicul.
Da, întreabă-ți medicul și cere-i și mai multe pastile.
Asta ar trebui să te mențină suficient de apatic până la pensionare.
Am spus cumva pensionare?
Dacă reușești totuși să ajungi la 80 de ani,
sunt sigur că pensia va mai fi acolo.
Spre deosebire de noii angajați ai acestor companii,
care nu vor primi niciodată o pensie.
Dar nu-ți face griji, sigur vor avea grijă de noi copiii noștri,
având în vedere viața superbă pe care le-am oferit-o.
Și, nu uitați, să îi înfrângem pe teroriști acolo,
ca să nu trebuiască să luptăm cu ei aici.
Kaiser Permanente este cea mai mare organizație de asistență medicală din țară.
Și Dawnell Keys a fost suficient de norocoasă
încât să trăiască fiind asigurată total de ei.
Ăsta e un lucru bun, fiindcă într-o noapte
fiica ei, Michelle, de 18 luni, a făcut febră de peste 40° C.
Asemeni oricărei mame responsabile, a chemat ambulanța,
care a dus-o pe Michelle la cel mai apropiat spital.
Spitalul a luat legătura cu compania de asigurări și li s-a spus
că cei de la Kaiser nu vor acoperi testele și antibioticele necesare
pentru a o trata pe Michelle.
Trebuia să o ducă la un spital afiliat cu Kaiser.
Kaiser au spus că ar trebui să o duc cu mașina
la spital și că nu ar trebui să fie tratată la spitalul Martin Luther King.
Am continuat să îi rog să o trateze și ei au refuzat.
Starea fiicei mele s-a înrăutățit
și a făcut o criză.
Dawnell i-a implorat pe doctori
să nu asculte de Kaiser și să îi trateze fiica.
M-au condus în afara spitalului fiindcă considerau că sunt o amenințare.
După ore de întârzieri, a fost transportată la Kaiser,
și au ajuns acolo tocmai când lui Michelle i s-a oprit inima.
Au încercat timp de 30 de minute să o salveze.
Și apoi doctorii au venit
și ne-au anunțat că...
... murise.
Am fost șocată.
Cu adevărat șocată. Nu putea să fie adevărat.
O țineam în brațe.
O țineam în brațe și îi spuneam că mămica a încercat tot posibilul ca să o ajute,
să se asigure că urma să primească tratamentul
pe care trebuia să îl primească.
Și că îmi pare rău
fiindcă nu am putut să o ajut.
Aceasta este Corrina și fiica ei Zoe.
Corrina a absolvit Universitatea de Stat din Michigan,
și vine din același oraș ca și mine, Flint, Michigan.
Acum șase luni, Zoe, ca și Michelle, fiica lui Dawnell,
a făcut febră mare.
A încetat să mai respire
pentru o scurtă perioadă, s-a învinețit și mi-a leșinat în brațe,
ceea ce a fost...
A fost... cel mai groaznic moment din viața mea,
fiindcă am crezut că fie murise fie era pe moarte.
Și eu nu știam ce să fac.
La spital, i-au dat ceva medicamente,
pentru a-i scădea febră, au examinat-o, i-au luat sânge...
Și ce-au descoperit că era în neregulă cu ea?
Era o infecție în gât, dar am rămas în spital de vinerea până duminică.
Ca să o poată ține sub observație.
- Și ați stat atât de mult? - Da.
Doar au ținut-o sub observație.
Și cât v-a costat toată treaba asta?
- Trei zile și ceva de spitalizare? - Nimic.
- Nimic? - Nimic.
- Absolut nimic. - Și asta pentru că...
- Locuiesc în Franța. - Locuiești în Franța?
Da.
Franța.
Își savurează vinurile, țigările
și mâncărurile grase.
Și totuși, asemeni canadienilor și britanicilor,
trăiesc cu mult mai mult ca noi.
Ceva din toată treaba asta pare groaznic de nedrept.
Acesta este Alexy Cromone.
Și-a petrecut întreaga sa viață de adult în SUA fără să aibă asigurare medicală.
Am trăit în America timp de 13 ani.
Am iubit viața acolo.
Dar apoi, când am descoperit că am o tumoare
și că nu am asigurare medicală,
din păcate a trebuit să mă întorc aici.
Și, deși nu am plătit niciodată taxe în Franța,
fiindcă nu am lucrat niciodată aici,
am plecat când aveam 18 ani, nu sunt inclus nici în programul de protecție socială.
Pentru ei, au zis,
are nevoie de tratament, nu are venit, așa că...
Îi vom da tratamentul de care are nevoie.
Și acum cum te simți?
Acum sunt sănătos,
Dar am făcut trei luni de chimioterapie intensivă.
Și după cele trei luni, am fost la doctor
și mi-a zis: "Vrei să te întorci la serviciu?"
I-am spus, "Nu, nu mă simt în stare.
Chiar acum, nu sunt pregătit." M-a întrebat, "De cât timp ai nevoie?"
Păi, nu știu. A zis, "Trei luni sunt suficiente?"
Am zis, "Trei luni cred că vor fi de-ajuns."
Mi-a zis "Bine, ia-ți liber trei luni, atunci", așa că mi-a dat un bilet,
pe care i l-am dat angajatorului, ca să pot fi plătit.
- Așa că m-am dus în sudul Franței... - Stai puțin. Ai primit
trei luni de concediu plătit?
Da. Da.
Am primit 65%
plătiți de guvern
și apoi 35% plătiți de angajator.
Ca să pot primi 100%.
Era aprilie. Eram liber din nou.
Așa că am început imediat. Am stat la soare.
Și asta m-a ajutat foarte mult, faptul că mi s-a dat timp
să-mi încarc bateriile.
Adică, zi și noapte, am fost...
În trei luni, am redevenit un bărbat de 35 de ani,
dintr-unul de 95 de ani.
Și asta fiindcă am avut timp să mă îngrijesc.
Chiar nu sunt în postura de a putea judeca în vreun fel
sistemul american.
Cred că Statele Unite sunt o țară grozavă.
Americanii sunt un popor grozav. Îi iubesc.
Dar, ca doctor, mai întâi,
apoi ca cetățean
și, în cele din urmă, ca pacient,
sunt foarte bucuros că sunt în Franța.
E un fel de lux aici.
Ești bolnav. Intri într-un spital.
Primești îngrijirea de care ai nevoie.
Nu depinde de primele de asigurare. Depinde de ceea ce ai tu nevoie.
Un principiu de baze este solidaritatea.
Oamenii cărora le merge mai bine plătesc pentru cei cărora le merge mai rău.
Plătești după mijloace
și primești după nevoi.
Crezi că așa ceva ar putea funcționa vreodată în America?
Nu.
Abia și-a putut înfrâna sentimentele anti-americane.
Și nu am vrut să mai aud.
Așa că am găsit un grup de americani
actualmente stabiliți la Paris
care știu că îmi pot spune adevărul.
Am fost diagnosticat, acum cinci ani, cu diabet de gradul 1.
Mi-a fost puțin frică să le spun că am...
- Să le spui francezilor. - Să le spun francezilor.
Există un loc în care poți verifică
dacă ai vreo boală cronică.
Îmi era teamă că mă vor pune să plătesc în plus sau ceva de genul.
În schimb, m-au internat într-un spital
și am fost ținut sub supraveghere continuă.
Acordă foartă multă atenție tratamentelor preventive.
Așadar, te-au întrebat dacă ai o afecțiune preexistentă
- ... nu ca să te pedepsească... - Da.
- ... dar ca să te poată ajuta mai bine? - Da.
Am fost în spital timp de un an
și, de îndată ce am intrat, toți mi-au zis
"Nu-ți face griji. Doar odihnește-te."
Toți mi-au zis să mă odihnesc.
Câte zile de concediu medical poți să îți iei pe an? Trei, patru?
- Cred că e un număr nelimitat. - Da.
- Ești bolnav... - Nelimitat?
Da. Cum poți să limitezi concediul de boală?
Dacă ești bolnav, ești bolnav.
Cu patru băieți,
am fost de nenumărate ori la urgență.
Și nu am așteptat niciodată mai mult de o oră. Niciodată.
Dacă dau telefon, va veni cineva la mine acasă în mai puțin de 30 de minute.
- Nu se poate! - Ba da.
Vizite la domiciliu? La tine acasă?
Câți dintre voi ați primit vizite la domiciliu din partea unui doctor?
- Nu! - Ultima oară, vinerea trecută la 3 am.
- Și cât vă costă? - Nimic.
Cum îi spune serviciului?
Doctorii S.O.S. Bună seara.
Sunt pe drum.
Unde mergem?
În Districtul 15.
Mergem să vorbim cu cineva care are dureri abdominale.
- Dureri abdominale? - Da.
Păi și-atunci, dacă sunt doar dureri de burtă,
de ce ne grăbim așa de tare?
- De câte ori ați vomitat? - De două ori.
- Pot să vă fac o injecție în fund? - Da.
Unde mergem acum?
- Următoarea vizită? - Da.
- Spune, Bruce. - Strada L'Arcade, nr. 8?
Sunt pe drum.
Cu vreo 15 minute în urmă a început să țipe pentru că-l doare vezica.
Bine.
Mai mergem la nr. 21 pe Strada Turbigo.
Cred că a răcit...
Dacă persistă mai mult de 24 de ore... E altceva.
Mulțumesc! O seară bună!
Unul dintre lucrurile pe care i le spun oricui mă întreabă de ce sunt în țara asta
este acela că cred că este una dintre cele strâns unite
și mai prietenoase țări pe care le cunosc.
Și, apropo de valori familiale.
Adică, protecția copilului, asistență medicală...
Nu plătim pentru creșă, nu plătim...
Creșa la care am dus-o pe fiica mea... și eu eram profesoară,
Adică, standardele sunt foarte ridicate.
Cât vă costă să vă aduceți doi copii la creșa asta?
Cât costă pe oră?
În jur de un dolar pe oră. E mai nimic.
Sunteți mulțumită de felul cum se are grijă de ei?
Da. Sunt foarte mulțumită.
Sunt profesioniști, foarte bine pregătiți.
Personalul nu e ca o a doua mamă, dar e foarte aproape.
Am încredere totală.
Aici copii mei pot fi sigur că vor primi
un anumit nivel de atenție, o anumită educație.
N-am de ce să-mi fac griji pentru colegiu.
Ce vrei să spui?
- E gratuit. - Glumești?
Pe nimic?
Poți primi educație la colegiu pe gratis.
- Nu se poate! - Ba da.
Nu e niciun sentiment de disperare!
Asta e partea cea mai rea.
Faptul că sunt fericiți?
Pot să-și petreacă timpul cu copiii, au vacanțe, timp petrecut cu familia...
Câte săptămâni de concediu plătit?
Minimum 5 săptămâni.
5 săptămâni? Minimum cinci săptămâni.
Asta e legea în Franța.
Asta dacă nu cumva lucrezi pentru o companie mare.
Atunci poți primi și 8, 10 săptămâni.
Asta ținând cont de faptul că săptămâna de lucru are 35 de ore.
Productivitatea e atât de ridicată aici.
Am citit că e mai mare ca în SUA.
Sunt relaxați!
Dacă lucrează mai mult de 35 de ore pe săptămână,
primesc zile libere în plus.
Asta e valabil atât pentru angajații cu normă întreagă
cât și pentru cei cu jumătate de normă.
Primești 5 săptămâni de concediu plătit și dacă lucrezi cu jumătate de normă?
- Bineînțeles, da! - Toată lumea.
Dacă te căsătorești, primești o săptămână în plus,
sau încă 7 zile pentru luna de miere.
Pe lângă cele 5 săptămâni.
- Ești plătit și în luna de miere? - Da.
- Primești o zi și dacă... - Da, dacă te muți.
Dacă te muți dintr-un apartament în altul?
- Da. - O zi.
Ai o zi ca să te muți și ești plătit pentru ziua aia?
Când fiica mea avea 3 luni, un serviciu gratuit
îți trimitea pe cineva acasă pentru a-ți da sfaturi
despre cum să îți culci copilul,
în fiecare zi, gratuit.
Și îți vin la tine acasă și îți spală și rufele!
- Așa fac! Sigur! - Nu!
Stați! Stați!
Ce faci?
Pun la spălat hainele lăsate de mama mea.
Ești de la guvern?
Sunt angajată de guvern pentru a-i ajuta pe părinți.
Poate să facă și altceva?
Dacă vreau, da.
Bineînțeles că va avea grijă de copii.
Și cred că, dacă îi cer să prepare masa pentru diseară,
o poate face.
Dacă vă rog să preparați o cină din morcovi, o faceți?
Nicio problemă.
Vine de două ori pe săptămână, câte patru ore pe zi.
Așa că pot să fac tot ce vreau
pentru mine, pentru casă, pentru soțul meu,
în acele patru ore.
Sunt foarte prețioase pentru mine.
Voi nu aveți asemenea asociații? Care să vă ajute astfel?
Nu.
În America nu-ți vine nimeni de la guvern acasă
să-ți spele rufele, dacă tocmai ai născut.
- E greu. - Da.
Am des un sentiment de vinovăție în cadrul familiei mele.
Vinovăție fiindcă am fost aici și am văzut
avantajele și beneficiile pe care le am la o vârstă așa de fragedă.
Lucruri pentru care părinții mei au muncit toată viața
și de care nici măcar nu s-au putut apropia.
E cu adevărat greu să știi că ești aici,
într-o poziție privilegiată,
N-ai zice că trăiești o viață de huzur,
dar, prin comparație, cam așa pare.
Și asta pare
absolut nedrept.
Unul dintre motivele pentru care astfel de lucruri funcționează aici
este faptul că guvernul se teme de populație.
Se tem de proteste.
Se tem de reacțiile oamenilor.
Pe când, în State, oamenii se tem de guvern.
Le e teamă să ia atitudine.
Se tem să protesteze. Se tem să acționeze.
În Franța, asta fac oamenii.
160.000 de studenți au protestat azi.
La Bordeaux, mai bine de 2000 de oameni manifestat
pentru locuri de muncă și servicii publice.
Protestăm împotriva condițiilor de muncă în deteriorare.
Salariile!
Ce vrem?
Locuințe.
Pentru cine?
Pentru toată lumea!
Vrem ca legea să recunoască faptul că munca noastră este periculoasă.
Sindicatul a ales drept slogan
Jos mâinile de pe ziua mea liberă!
Guvernul a transformat Lunea Penticostală într-o zi de muncă.
Nu putem tolera așa ceva.
Educație universitară gratuită,
asistență medicală gratuită,
bone angajate la stat.
Am început să mă întreb cum plătesc pentru toate astea?
Și apoi mi-am dat seama... Sunt împovărați de taxe!
Am vrut să văd ce efecte ar putea avea așa ceva
asupra unei familii obișnuite din clasa de mijloc.
Așa că am mers să aflu.
- Bună! - Bună.
- Bine ați venit. - Bine v-am găsit.
E foarte frumos.
Acesta e livingul,
unde ne bem ceaiul,
luăm aperitivele,
ne uităm la televizor.
- Sunt știrile. - Da. Mulțumesc.
Care este venitul vostru cumulat
pe, să zicem, o lună?
Venitul nostru pe o lună este 8.000 de dolari.
Și totuși trăiți bine cu venitul ăsta.
Asta e camera lui Anthony, mezinul nostru.
Asta e camera lui Alexandru.
Alexandru, te rog uită-te înspre noi.
Și cât plătiți lunar ca ipotecă?
1.575 de dolari pe lună.
Ăsta e dormitorul nostru.
Câte mașini aveți?
- Două. - Două.
Datorați bani de pe facturile medicale?
Nu. Nu, fiindcă sistemul plătește pentru noi.
Alte datorii, împrumuturi, altceva?
Nu, nicio datorie.
Doar apartamentul.
Ce alte cheltuieli majore mai aveți?
Peștii.
Legumele.
Legumele sunt o cheltuială lunară majoră pentru voi?
Da. Fructe.
- Iaurt. - Iaurt.
Ce alte cheltuieli majore mai aveți?
Vacanțele.
Sunt foarte importante.
Avem un tablou din Republica Dominicană.
Asta este colecția mea personală cu nisip din călătoriile noastre.
Asta e nisip din Sri Lanka.
Capetown, Africa de Sud.
Egipt.
Masai Mara, Kenya.
- Kenya. - Ne place.
Sunteți fericiți?
Da.
Nu se vede?
După ce am văzut toate acestea, am început să mă întreb...
E vreun motiv pentru care guvernul și mass media noastră
vor să îi urâm pe francezi?
Le e teamă că am putea să ne placă de ei?
Sau felul lor de a face lucrurile?
A fost motiv suficient să renunț la pornirile anti-franceze.
Între timp, înapoi acasă,
spitalele găsiseră o nouă modalitate de a se descurca cu pacienții
care nu aveau asigurare medicală
și care nu își puteau plăti tratamentul.
Mă rezemam de perete și am văzut un taxi
întorcând,
oprind lângă trotuar
și m-am uitat să văd ce se întâmplă,
fiindcă bănuiam ce avea să se întâmple,
fiindcă nu-i o chestie nouă.
Au oprit chiar aici în dreptul hidrantului acesta
și au lăsat-o pe Carol după care au plecat imediat.
Și, de îndată ce au plecat,
ea a ieșit în stradă cam până aici.
A mers tot drumul până la aleea de aici,
total dezorientată,
neștiind... nu avea nimic în picioare
și purta doar un halat de spital.
Dacă ați fost vreodată în spital, știți că sunt foarte subțiri.
Și atunci unul dintre angajații noștri a ieșit
și a întrebat-o pe Carol dacă are nevoie de ajutor
și și-a dat seama că era confuză și dezorientată
și nu știa unde se află.
Kaiser Permanente, prin spitalul Bellflower,
a pus-o într-un taxi
și i-au dat taximetristului să o lase în acest loc.
Dar numele spitalelor fuseseră îndepărtate de pe ambele brățări
înainte ca ea să ajungă aici.
Am văzut și alții aici care au intrat pe ușile noastre
având încă perfuzii atașate.
Mi-au spus că doar la adăpostul lor
peste 50 de pacienți fuseseră alungați acolo de către spitale.
Opțiunile sunt foarte puține:
fie deschidem ușa și îi lăsăm să iasă,
ceea ce nu e un lucru omenos, e ceva ce n-am vrea să facem,
fie încercam să le găsim un loc unde să meargă.
Și, deocamdată, ghetoul e alegerea evidentă.
De fapt, cu o noapte înainte să mergem noi acolo,
spitalul regional, condus de Universitatea California de Sud,
una dintre cele mai bogate școli particulare din țară,
a abandonat încă un pacient pe trotuar.
O femeie care nu putea să-și plătească spitalizarea.
Știi cum ai ajuns aici?
- Cu taxiul. - Taxiul?
Cei de la Spitalul General i-au plătit cursa.
M-a lăsat aici, de fapt m-a dat jos cu forța din taxi.
Doamnă, aveți dureri în momentul de față?
- Aveți dureri? - Da, am.
Putem să vă ajutăm cu ceva?
În momentul de față are coaste rupte, clavicula ruptă
și copci, încă nevindecate,
de-al lungul creștetului capului și într-o parte a capului.
Dați-mi voie să vă întreb, doamnă.
Înainte să vă lase aici,
v-au întrebat dacă știați unde mergeți?
Așadar, nu v-au pus întrebări privind simțul dumneavoastră de orientare,
sau dacă știați sau nu ce se întâmplă.
Nu, doar mi-au spus să-mi port singură de grijă.
Îmi permiteți să pun o întrebare care nu-mi dă pace?
Cine suntem?
Asta am devenit?
O națiune care își aruncă proprii cetățeni
pe trotuare, asemeni atâtor gunoaie,
fiindcă nu își pot plăti spitalizarea?
Întotdeauna am crezut și mai cred și azi,
că suntem oameni buni și generoși.
Asta facem noi când cineva are probleme.
Dacă se îmbolnăvește cineva, ne adunăm cu toții și ajutăm.
Oameni cu suflet bun...
Simți că faci un sacrificiu,
dar apoi te simți binecuvântat făcând asta
și asta simțim cu toții.
... și un suflet bun.
Beneficiem de mult sprijin din partea comunității
și vom continua cu toții să muncim până când vom găsi acest copil.
Vecini întotdeauna săritori
cu oricine are nevoie de ajutor.
Le duc de mâncare,
dar viața mea a fost atât de binecuvântată încât măcar atât să fac și eu în schimb.
Se spune că nu poți judeca o societate
după felul cum îi tratează pe cei năpăstuiți.
Dar oare opusul e adevărat?
Că poți judeca o societate
după felul cum îi tratează pe cei mai buni dintre membrii săi?
Eroii săi?
Pompierii și polițiștii, cei ce căutau supraviețuitori și acordau primul ajutor
au răspuns cu mult eroism situației.
Eroismul lor inițial
a fost cel care a zădărnicit planurile teroriștilor.
Fără a se gândi, în multe momente,
la propria lor siguranță...
Ei sunt cu adevărat eroi.
Lor le datorăm totul!
Iată-i, oameni buni, bărbații și femeile
care au fost în prima linie, pentru New York,
și pentru noi toți, cei din America!
Noaptea aceasta este pentru voi!
Cinci ani mai târziu, Strângere de fonduri pentru salvatorii de la 9/11
Nu uitați de tombolele care se țin acolo,
1$ de fiecare.
Am petrecut doi ani și jumătate acolo jos,
am contractat probleme respiratorii.
Am nevoie de un dublu transplant de plămâni,
dar mi s-a diagnosticat o fibroză pulmonară.
Nu am mai dormit într-un pat de peste 5 ani, dorm într-un scaun
cu o pătură peste, în sufragerie, fiindcă, dacă mă întind, nu pot respira.
Sute dintre cei care căutau supraviețuitori la 11 septembrie
nu erau angajați ai municipalității,
ci mai degrabă oameni care s-au dus acolo
pe cont propriu, pentru a da o mână de ajutor.
Avem nevoie de voluntari pentru joi!
Și mulți au făcut boli respiratorii grave.
Atunci guvernul a spus
"Nu sunt responsabilitatea noastră, pentru că nu sunt pe statele noastre de plată."
John Graham este voluntar în echipele medicale de urgență
și este din Paramus, New Jersey.
Era în Manhattan-ul de jos când a auzit avioanele lovind,
și s-a grăbit să ajute.
A lucrat în echipele de căutare în următoarele câteva luni
dar apoi a întâmpinat dificultăți în a primi ajutoare privind boala sa.
Nu, pur și simplu refuzau, din orice motiv.
E doar un groaznic joc de așteptare.
Chiar am impresia că așteaptă să mori.
E groaznic.
Nu am crezut niciodată că vom face așa ceva.
Că Statele Unite vor face așa ceva.
William Maher este membru voluntar în Departamentul de Pompieri din New Jersey.
A petrecut două luni muncind printre mormanele de la Ground Zero,
recuperând corpuri sau bucăți de corpuri și asta l-a marcat profund.
Am o mulțime coșmaruri,
sau cum vreți să le ziceți
și asta mi-a afectat munca de noapte,
în mod inconștient,
fiindcă dormeam și tot scrâșneam din dinți.
Incisivii superiori sunt distruși, ireparabil,
datorită scrâșnitului constant din ultimii 3 ani.
Am apărut deja în fața comitetului muncitorilor
pentru fondul voluntarilor de la 11 septembrie
și de trei ori mi s-a refuzat cererea.
Să sperăm că voi avea și al patrulea apel curând,
dacă pot alcătui documentația necesară.
Bineînțeles, s-a constituit un fond de 50 de milioane de dolari
se presupune, pentru a-i ajuta pe cei ce se ocupă de căutări.
Doamnelor și domnilor, guvernatorul New-York-ului, George Pataki.
Dar guvernul, asemeni companiilor de asigurări medicale,
a făcut că oamenilor să le fie foarte greu să primească acest ajutor.
Trebuia să fi petrecut o anumită perioadă de timp la Ground Zero,
trebuie să poți fi capabil să atești lucrul acesta,
până anul următor trebuie să dai o declarație scrisă,
în care să relatezi experiențele tale de muncă la Ground Zero
și nici măcar după îndeplinirea tuturor acestor criterii
nu primești ajutorul automat.
Există o prezumție, pentru momentul când apar anumite boli,
dar aceasta prezumție poate fi infirmată de alte dovezi medicale.
Așa că noi credem că este o abordare foarte justă,
care îi protejează pe eroii noștri.
Îmi pare rău.
Reggie Cervantes a lucrat voluntar
ca tehnician medical de urgență, pe 11 septembrie.
Câteodată nu o face nimic să dispară,
nici apa, nici medicamentele contra tusei, nimic.
E doar
o arsură în gât, se irită și mă face să tușesc.
Câteodată am probleme în a respira,
fiindcă nu pot să-mi recapăt suflul.
Reggie și-a petrecut zilele la Ground Zero
cărând cadavre și tratându-i pe alți muncitori de acolo.
Căile respiratorii îmi erau complet arse după prima săptămână
și deja aveam dificultăți în a respira.
Dar am vrut să vedem dacă mai putem găsi pe cineva în viață,
am vrut să vedem...
dacă nu cumva trecuserăm cu vederea pe cineva, dacă ne scăpase cineva.
Am vrut să ajut. Pentru asta am fost pregătită.
Atunci când vezi pe cineva că are nevoie de ajutor, îl ajuți.
Reggie a avut probleme în a obține tratament.
Prea bolnavă pentru a munci și fără niciun venit,
a fost obligată să își dea demisia de la serviciu,
și și-a folosit economiile pentru a se muta,
împreună cu copii, afară din oraș.
E greu să-ți dai seama ce ar trebui să faci ca să primești ajutor.
Încercam să procedăm așa cum trebuie.
Dar ne ignoră.
Dar nu toată lumea a fost ignorată de către guvern după 11 septembrie.
Ne apropiem de a 5-a aniversare a atentatelor de la 11 septembrie.
Vreau să vă anunț azi faptul că Khalid Shaikh Mohammed,
Abu Zubaydah, Ramzi Binalshibh
și încă 11 teroriști aflați în custodia CIA
au fost transferați la baza navală a SUA de la Guantanamo Bay.
Astăzi, pe acea insulă se află
câțiva dintre cei mai înflăcărați combatanți inamici.
Acești prizonieri sunt extrem de periculoși și îl includ pe al 20-lea atentator,
precum câteva din gărzile de corp ale lui Osama Bin Laden
și alții care au fost implicați în mod direct în atentatele de la 11 septembrie.
Între cei deținuți la Guantanamo Bay
sunt oameni care antrenează teroriști, care construiesc bombe.
Mulți dintre ei au pe mâini sânge american
și ei sunt, cu siguranță, elita grupării Al-Quaeda.
Îmi pare că avem obligația
de a-i trata pe acești indivizi ca și combatanți inamici.
Și apoi am aflat că nu e chiar așa de rău la Gitmo.
Deținuți ce reprezintă o amenințare la adresa securității naționale
au acces la facilități medicale de ultimă generație.
Primesc îngrijire medicală 24 de ore din 24,
în așa fel încât intervenții chirurgicale
și orice altceva să poată fi efectuat chiar acolo, în taberele de deținuți.
Aceasta este clinica stomatologica, mă rog, clinica medicală și stomatologică.
Avem un departament de fizioterapie,
avem echipamente digitale cu raze X.
Avem o singură sală de operații.
Raportul de medici la un deținut este de 1 la 4, surprinzător de ridicat.
Facem vizite în celulele deținuților de trei ori pe săptămână,
îi tratăm acolo dacă putem.
Dacă nu, îl aducem pe deținut înapoi la clinică, pentru a fi examinat acolo.
Acolo au loc analize pentru cancer.
Colonoscopiile sunt proceduri regulate acolo.
Avem acolo diabet, tensiune ridicată, colesterol ridicat.
Verificăm periodic greutatea și alimentația deținuților,
astfel încât să îi putem supraveghea pe acei deținuți,
să ne asigurăm că îi examinăm suficient de des,
că le supraveghem rezultatele analizelor și starea generală de sănătate.
Îngrijirea medicală care li se dă...
Primesc îngrijire medicală mult mai bună
decât am primit eu vreodată.
Așadar, crezi că îngrijirea e la fel de bună ca cea
practicată de organizațiile de sănătate publică din SUA?
Cu siguranță că este foarte similară și la fel de bună, domnule.
Am impresia că îngrijirea medicală
acolo este categoric mai bună decât cea pe care o primeau acasă
și la fel de bună ca cea pe care o primesc mulți oameni în SUA.
Așadar, există totuși un loc, pe pământ american,
care avea asistență medicală universală.
Asta era tot ce voiam să știu.
Am mers în Miami, Florida,
am făcut rost de o barcă,
i-am luat pe Bill,
pe Reggie,
și John.
- Mersi. - Bine-ați venit, domnule.
... și pe oricine altcineva am găsit
care ava nevoie să fie văzut de un doctor dar nu își permitea așa ceva.
Au venit atâția oameni, încât a trebuit să mai găsesc bărci.
Și am sunat-o și pe Danna Smith, din Denver,
care acum ia 9 tipuri diferite de medicamente,
și am întrebat-o dacă ar vrea să vină.
M-am gândit că poate ar vrea să mai iasă pentru o vreme din pivniță fiicei sale.
În regulă, să mergem!
Încotro e Guantanamo Bay?
Putem să mergem?
Nu mergem în Cuba, mergem în America!
E pământ american!
Legile Siguranței Naționale nu permit realizatorilor acestui film
să dezvăluie felul în care au ajuns până la destinație.
Am ajuns.
Uite-o. Uite pista de aterizare.
Aia de acolo e închisoarea, unde sunt deținuții.
- Suntem foarte aproape. - Da, foarte aproape.
Clădirea albă este spitalul, cred.
În regulă, să mergem.
Am rechiziționat o barcă de pescuit
și am navigat până la Guantanamo Bay.
Apropiindu-ne de linia de demarcație
ce separa partea americană a golfului de cea cubaneză,
ni s-a spus să fim atenți la mine.
Cerem permisiunea de a intra.
Am aici trei oameni care au căutat supraviețuitori după 11 septembrie.
Au nevoie de îngrijire medicală.
Au nevoie doar de niște îngrijiri medicale.
De aceeași factură cu cele pe care le primesc cei din Al-Quaeda.
Nu vor mai mult decât le dați răufăcătorilor acelora.
Doar la fel.
Nimeni din turnul de pază nu ne răspundea și apoi,
brusc, s-a auzit o alarmă
și ne-am gândit că ar fi timpul să plecăm de acolo.
Dar ce era să fac cu toți acești oameni bolnavi
pe care nu îi ajuta nimeni?
Adică, iată-ne, rămași într-o țară din Lumea a Treia,
și comunistă pe deasupra.
Când eram eu copil, oamenii ăștia voiau să ne omoare.
Ce era să fac?
Scuzați-mă, căutăm un doctor.
E vreun doctor aici în Cuba?
E un doctor după colț.
Dincolo, e un spital.
E o farmacie chiar acolo.
- Toate astea pe un singur cvartal? - Toate, da.
De obicei, la fiecare cvartal e câte o farmacie
și un spital prin apropiere.
În regulă, mulțumesc mult. Mulțumesc.
Bine. Bine. Știu la ce vă gândiți.
Cuba e locul unde locuiește Lucifer.
Cel mai groaznic loc de pe pământ.
Cea mai malefică națiune creată vreodată.
De unde știm asta?
Fiindcă asta ni s-a tot spus de 45 de ani încoace.
... un număr de baze de rachete ofensive
nu poate fi decât acela de a asigura capacități de lansare a unui atac nuclear
împotriva emisferei vestice.
Nu voi ceda până când Fidel Castro
nu acordă libertate pe acea insulă.
Puteți să vă bazați pe asta.
Puteți să fiți absolut siguri de asta.
Se pare că ceea ce ne-a supărat pe noi cel mai mult la Castro
a fost faptul că l-a înlăturat pe dictatorul care ne plăcea nouă.
Și l-a înlocuit cu un dictator care nu ne place:
el însuși.
Și așa, acum, după toți acești ani,
singurul lucru pe care îl au cubanezii
este asistența medicală universală gratuită.
Au devenit cunoscuți pe tot globul
nu numai că având unul dintre cele mai bune sisteme de asistență medicală
dar și ca fiind unul dintre cele mai generoase state la oferirea de doctori
și echipament medical țărilor din Lumea a Treia.
În SUA, costurile de asistență medicală
sunt de aproximativ 6.000 de dolari de persoană.
Dar în Cuba cheltuie numai 251 de dolari.
Și totuși, cubanezii pot să aibă
o rată mai mică a mortalității infantile decât cea din SUA,
o speranță medie de viață mai mare decât cea din SUA.
Ei cred în medicina preventivă.
Și se pare că există câte un doctor la fiecare cvartal.
Singurul lor păcat când vine vorba de asistență medicală
este faptul că nu o fac pentru profit.
A luat cineva ceva medicamente de la farmacie?
Bună. Sunteți farmacista?
Aveți asta?
- Asta e similară cu a voastră? - Da.
Asta e 120 de dolari în SUA.
- Asta e 120 de dolari în SUA? - Da.
3.20 pesos. Și asta cât vine în dolari americani?
E cam... 5 cenți.
- 5 cenți? - Da.
Este o doctoriță.
Vă dau numărul ei.
Spuneți-i să vă dea cel puțin două rețete.
Vă mulțumesc mult de tot.
Muchas gracias.
120 de dolari sunt mulți bani atunci când primești
un cec de invaliditate de 1000 de dolari și tu trebuie să cumperi două pe lună.
Cinci cenți aici, asta e cea mai mare insultă.
Nu are nicio noimă.
Vreau să iau o valiză întreagă cu așa ceva și să le duc acasă cu mine.
Am dus grupul meu de americani bolnavi la un spital,
ca să vedem dacă pot primi tratament.
Nu le-au cerut bani sau cardul de asigurat.
Le-au cerut doar numele.
Când te-ai născut?
Și data nașterii.
22 februarie.
Asta a fost toată procedura de internare.
Ne face o deosebită plăcere să vă putem primi azi aici.
Și, asemeni tuturor pacienților noștri,
veți primi îngrijire medicală de cea mai înaltă calitate.
Sperăm că vă vom face să vă simțiți bine tratați.
Dacă vă putem îmbunătăți starea medicală
atunci înseamnă că ne-am atins scopul.
Vă mulțumim foarte mult pentru că faceți acest lucru.
Le-am cerut să ne trateze exact
ca și pe compatrioții lor cubanezi.
Nici mai mult, nici mai puțin.
Și exact asta au și făcut.
Eu sunt doctorul Roque, specialist în boli interne.
- John Graham. - Cum vă simțiți?
Mă dor plămânii. Am dureri.
Câteodată, am hemoragii nazale puternice.
Mă iau dureri cumplite de cap în toiul nopții,
dar pentru Sindromul de Apnee în Somn
nu am mai fost examinată de mult timp.
Da, am...
Multe medicamente pentru afecțiuni pulmonare.
Am aproape toate medicamentele pentru afecțiuni pulmonare.
După 11 septembrie, de când s-a întâmplat ce s-a întâmplat,
au început să-mi cadă dinții.
Din cauza unor anumite probleme, scrâșneam din dinți.
Mi-au recomandat să merg la o examinare,
care costă între 5 și 7 mii de dolari.
Dentistul cu care vorbisem costă 15.000 de dolari sau mai mult.
Am deja doi ani de când nu mai am asigurare medicală
așa că nu mai pot să merg la ultimul stadiu al examinării.
Nu vă faceți griji. Totul va fi analizat.
E în regulă, totul va fi în regulă. Nu-i așa?
Sunt așa de...
Mi-e așa de greu să accept faptul că cineva îmi spune că e gratuit.
Fiindcă 20 de ani din viețile noastre i-am petrecut luptându-ne.
Așa că sunt atât de recunoscătoare.
Nu. Nu trebuie să spui asta.
Haide. Nu plânge. Totul va fi în regulă. Bine?
- Cel puțin ce putem face noi, nu? - Mulțumesc.
Cuba este o insuliță în Caraibe, lipsită aproape complet de resurse.
Putem face o mulțime de lucruri pentru a îmbunătăți sănătatea oamenilor.
Asta nu se întâmplă și în Statele Unite.
Noi de ce putem și voi nu?
E ceva de observat aici,
fiindcă o țară, cu cât produce mai mult,
cu cât e mai bogată, cu atât ar trebui să aibă mai multă grijă de cetățenii săi.
Reggie a fost diagnosticată cu o serie de probleme pulmonare și bronhice.
Doctorii cubanezi i-au dat un plan de tratament pe care să îl urmeze acasă.
Și i-au dat și niște inhalatoare din acelea de 5 cenți.
William Maher a primit un număr de tratamente la gât și spate.
Și, după ce și-a măcinat dinții timp de 3 ani de zile,
datorită stresului post-traumatic,
a plecat din Cuba cu o dantură nouă.
După o serie de teste la inimă, plămâni, sânge și stomac,
John știa acum ce are.
I s-a dat un plan strict de urmat, împreună cu un număr de tratamente,
și se simțea mai bine decât o făcuse în ani de zile.
Doctorii cubanezi au reușit să o scoată pe Donna de pe 5 din cele 9 medicamente.
Și, cu un diagnostic corect,
i-au dat un plan de tratament care
să îi permită să trăiască o viață mai normală.
Când pompierii și medicii din Havana
au auzit că membri ai echipelor de căutători de la 11 septembrie erau în oraș,
i-au invitat la ei.
Și așa, în ultima noastră zi acolo,
când am ajuns, stăteau în poziție de drepți,
fiindcă, spuneau ei, doreau să le aducă un omagiu
eroilor de la 11 septembrie.
Este o mare onoare
să ne vizitați stația.
Cu toții am aflat de acest teribil moment de pe 11 septembrie
și ne-a întristat foarte mult.
Și, din punctul de vedere umanist,
ne-ar fi plăcut să vă fi putut ajuta cu operațiunile de căutare
care se desfășurau în acel moment.
Pompierii de pe tot globul sunt ca o mare familie.
Fratele meu.
Frații pe care i-am pierdut pe 11 septembrie
au fost deplânși de întreaga lume.
Nu-ți fie rușine să îmbrățișezi un frate.
Pentru ei e foarte important să poarte ARA,
ca să nu ajungă ca și mine.
Aceste tancuri.
Aparate Respiratorii Autonome.
Un tricou, din partea departamentului de pompieri și un sărut.
Dacă acest lucru poate avea loc între așa-ziși inamici,
dacă unul dintre dușmani poate întinde mâna de ajutor să vindece,
ce altceva se mai poate întâmpla?
"Mike, Fahrenheit nu este o măsurare a temperaturii."
Atunci am auzit că omul care conduce cel mai mare
website anti - Michael Moore de pe Internet
va trebui să îl închidă.
VEȘTI PROASTE Nu își mai permitea să îl întrețină
pentru că soția lui era bolnavă
și nu își puteau permite să-i plătească asigurarea de sănătate.
Se confrunta cu alegerea între: să mă atace în continuare
sau să plătească pentru însănătoșirea soției sale.
Din fericire, a ales-o pe soția sa.
Dar ceva era în neregulă cu faptul că erai constrâns să iei o asemenea decizie.
De ce într-o țară liberă
nu ar putea să își permită asigurarea de sănătate
și să își exercite dreptul conferit de primul Amendament,
anume să mă critice pe mine?
Așa că am completat un cec pentru cei 12.000 $ de care
avea nevoie să mențină asigurarea de sănătate a soției
și să poată continua tratamentul, trimițându-i-l sub anonimat.
Starea soției s-a îmbunătățit
iar website-ul său e încă pe picioare și se ține tare.
A fost dificil pentru mine să accept faptul că
în definitiv, chiar suntem toți în aceeași barcă.
Și că, indiferent de cât de diferiți am fi,
ne ducem la fund sau înotăm împreună.
Așa pare să se întâmple peste tot altundeva.
Au grijă unul de celălalt.
Indiferent de neînțelegeri.
Știi, când observăm o idee bună apărută în altă țară,
punem imediat mâna pe ea.
Dacă ei construiesc o mașină mai bună, noi o conducem.
Dacă ei fac un vin mai bun, noi îl bem.
Așa că, dacă ei au găsit o modalitate mai bună de îngrijire a bolnavilor,
să își educe copiii,
să își îngrijească nou-născuții,
pur și simplu să fie buni unii cu alții,
atunci care e problema noastră?
De ce nu putem face și noi același lucru?
Ei trăiesc în lumea cuvântului "noi",
și nu "eu".
Nu vom rezolva nimic înainte să reușim să creăm o astfel de lume.
Iar anumite forțe superioare speră că nu vom reuși niciodată.
Rămânând astfel singura țară din lumea occidentală
fără asistență medicală universală gratuită.
Știi, dacă vom scăpa vreodată de grămada sufocantă
de facturi pentru servicii medicale,
credite pentru plata taxelor universitare, grădinița,
și restul lucrurilor de felul acesta care ne induc teama de a depăși anumite limite,
atunci, ai grijă,
pentru că se vor ivi zorii unei noi zile în America.
Între timp, mă duc să-i pun pe cei din guvern
să-mi spele rufele.
Traducerea și adaptarea: CerealKiller Corectarea: veverița_bc @ www.titrări.ro